Справа № 352/1968/20 
Провадження № 22-ц/4808/1343/20 
Головуючий у 1 інстанції Струтинський  Р. Р. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2020 року         м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                       судді-доповідача        Девляшевського В.А.,
                       суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
                       секретаря                Маслей А.М., 
                       з участю:                представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
                                               позивача ОСОБА_3 та його представника – 
                                                ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тисменицького районного суду, постановлену головуючим суддею Струтинським Р.Р. 06 жовтня 2020 року,
в с т а н о в и в:
У вересні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_1 з позовом про стягнення боргу за договором позики.
У жовтні 2020 року позивач ОСОБА_3 подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно відповідача в межах суми боргу 3 735 491,20 грн.
Ухвалою Тисменицького районного суду від 06 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено. Постановлено накласти арешт на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 у межах суми заявленого позову в розмірі 3 735 491,20 грн.
Не погоджуючись із даною ухвалою суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема зазначає, що судом першої інстанції не наведено підстав забезпечення позову, не зазначено чим саме невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Також апелянт вказує, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що заява позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову за своїм змістом не відповідає вимогам, які ставляться до неї, зокрема ним належним чином не обґрунтовано необхідність забезпечення позову, не зазначено обставини, які можуть істотно ускладнити виконання рішення суду. Крім того, відповідач звертає увагу суду на те, що саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Посилаючись на порушення судом першої інстанції його конституційних прав , як власника майна, просить оскаржену ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову, а також стягнути з позивача на його користь сплачений судовий збір за апеляційне оскарження ухвали.
Позивач ОСОБА_3 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляв, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 – ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених у ній. Додатково зазначив, що у суду не було підстав для накладення арешту на майно ОСОБА_1 , оскільки доказів того, що відповідач може відчужити належне йому майно, на яке в подальшому може бути звернуто стягнення, позивачем не надано. Просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову.
Позивач ОСОБА_3 та його представник – ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги заперечили, вважаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 необґрунтованою. ОСОБА_3 крім того пояснив, що ОСОБА_1 є підприємцем, має доходи і за наявності бажання міг би повернути борг, хоча би по частинам. Вважає, що у відсутності арешту майна відповідача рішення про стягнення боргу може залишитись не виконаним.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 та представників сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Задовольняючи заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову в даній справі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим в подальшому виконання рішення суду та наклав арешт на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 в межах суми, що не перевищує 3 735 491,20 грн. З цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке.
Відповідно до статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Крім того, заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення про забезпечення позову. Окрім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову повинна довести адекватність засобу забезпечення позову.
У відповідності з положеннями статті 150 ЦПК України одним із видів забезпечення позову, зокрема є накладення арешту на майно. При цьому, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (із змінами від 12 червня 2009 року), розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з врахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Також, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Такі правові висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 641/2891/19-ц.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Тисменицького районного суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, провадження по якій відкрито судом 05 жовтня 2020 року (а.с. 14).
В заяві про забезпечення позову позивач ОСОБА_3 посилався на те, що істотність суми боргу, а саме 3 735 491,20 грн, а також протиправність дій відповідача щодо неповернення боргу за договором позики вказує на необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача в межах стягуваної суми.
Приймаючи до уваги істотну суму грошових коштів, які вимагає повернути позивач, а саме 3 735 491,20 грн, які у разі задоволення позовних вимог підлягають стягненню із відповідача, апеляційний суд, виходячи із принципів розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, встановивши, що між сторонами у справі виник спір щодо повернення позики та ураховуючи те, що справу по суті не розглянуто, а ступінь відповідальності кожного із відповідачів не визначено, вважає, що існує необхідність тимчасового обмеження відповідача у реалізації права на розпорядження рухомим та нерухомим майном, за рахунок якого у разі задоволення позову, можуть бути відшкодовані кошти позивачу.
А тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не наведено підстав забезпечення позову, не зазначено чим саме невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки вони суперечать встановленим судом першої інстанції обставинам справи.
При цьому, колегія суддів зауважує, що у апеляційній скарзі відповідач не навів переконливих доводів на спростування висновків суду першої інстанції про співмірність вжитих заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам.
Необґрунтованими є й твердження відповідача ОСОБА_1 про те, що заява позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову за своїм змістом не відповідає вимогам, які ставляться до неї, оскільки в заяві позивача містяться обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також позивачем дотримано принцип співмірності обраного виду забезпечення позову із заявленими вимогами.
Крім того, апеляційний суд акцентує увагу на те, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, і можуть бути скасовані у випадку визнання позовних вимог необґрунтованими.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду про забезпечення позову постановлена з додержанням вимог чинного законодавства України. Доводи апелянта висновків суду не спростовують. Тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали немає.
Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Тисменицького районного суду від 06 жовтня 2020 року у даній справі – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач                                                        В.А. Девляшевський
Судді:                                                                        І.В. Бойчук 
                                                                               В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 21 грудня 2020 року.