ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 380/1115/20 пров. № А/857/9806/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді:                                                 Гудима Л.Я.,
суддів:                                                                      Довгополова О.М., Святецького В.В.,
за участю секретаря судового засідання:             Копанишин Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 липня 2020 року, головуючий суддя – Москаль Р.М., ухвалене о 15:04 год. у м. Львові, повний текст якого складено 29.07.2020 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

                                                    В С Т А Н О В И В:

В лютому 2020 року позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Департаменту соціального захисту населення Львівської ОДА, в якому просила скасувати наказ Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації №81-к від 27.06.2019 року; поновити її на роботі на посаді головного спеціаліста відділу надання соціальних послуг управління соціального обслуговування Департаменту соціального захисту населення обласної державної адміністрації; стягнути середній заробіток у розмірі 54 393,90 грн. (станом на 12.12.2019 року).
В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що вона не погоджується з рішенням відповідача про звільнення з посади за закінченням строку трудового договору та просить скасувати таке як протиправне. Вказувала, що відповідно до розпорядження №966/0/8-16 від 07.09.2016 року з 07.09.2016 року призначена по посаду головного спеціаліста на умовах строкового трудового договору на час відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 дитина ОСОБА_2 досягла трирічного віку, проте роботодавець не прийняв рішення про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору та допустив до роботи, позивачка ще півроку працювала на згаданій посаді. Позивачка посилалася на статтю 36 Кодексу законів про працю України та стверджує, що трудовий договір між нею та роботодавцем став безстроковим. Той факт, що роботодавець надав ОСОБА_2 після досягнення її дитиною трирічного віку відпустку іншого виду не впливає на трудові відносини з ОСОБА_1 . З цих мотивів позивач просить суд поновити її на роботі, а також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 липня 2020 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправним та скасовано наказ департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації №81-к від 27.06.2019 року “Про звільнення з роботи ОСОБА_1 ”; поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді головного спеціаліста відділу надання соціальних послуг управління соціального обслуговування департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації з 01.07.2019 року; стягнуто з Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації (79016, Львівська область, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, буд. 10; ідентифікаційний код 25254902) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.07.2019 року по 24.07.2020 року в розмірі 114 399 (сто чотирнадцять тисяч триста дев`яносто дев`ять) гривень 74 коп.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, Департамент соціального захисту населення Львівської ОДА оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити. 
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у відповідності до ч. 2 ст. 85 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 повинна була бути звільнена із займаної посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця, що й було здійснено відповідачем, відтак правомірно звільнено позивача із займаної посади.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені у апеляційній скарзі.
Позивач та його представник заперечили проти апеляційної скарги, вважають оскаржене рішення суду законним та обґрунтованим та просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом попередньої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 07.09.2016 року голова Львівської обласної державної адміністрації за заявою ОСОБА_1 та на підставі подання в.о. директора департаменту соціального захисту населення ЛОДА прийняв розпорядження №966/0/8-16, відповідно до якого призначив ОСОБА_1 з 07.09.2016 року на посаду головного спеціаліста відділу обслуговування населення та стаціонарних установ управління соціального обслуговування та захисту населення департаменту соціального захисту населення обласної державної адміністрації на умовах строкового трудового договору на час відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_2 (а.с. 103).
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , досяг трирічного віку   ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після 30.12.2018 року ОСОБА_1 продовжувала працювати на посаді головного спеціаліста відділу обслуговування населення та стаціонарних установ управління соціального обслуговування та захисту населення департаменту соціального захисту населення обласної державної адміністрації, відповідач не прийняв рішення про звільнення позивачки у зв`язку із закінченням терміну строкового трудового договору. 
14.12.2018 року ОСОБА_2 подала в.о. директора департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації заяву, просила надати їй з 31.12.2018 року відпустку без збереження заробітної плати по догляду за дитиною, яка потребує індивідуального догляду (а.с. 162). До заяви ОСОБА_2 долучила довідку №215 від 12.12.2018 року, видану ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про потребу дитини у домашньому догляду, дійсна до 30.06.2019 року (а.с. 147). На підставі заяви ОСОБА_2 в.о. директора департаменту соціального захисту населення ЛОДА 20.12.2018 року видав наказ №167-к “Про надання відпустки ОСОБА_2 ”, відповідно до якого надав ОСОБА_2 відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, як такою, що потребує домашнього догляду, з 31.12.2018 року до 30.06.2019 року. Правову підстави видання наказу зазначено статтю 179 КЗпП, пункт 3 частини першої статті 25 Закону України “Про відпустки” (а.с. 163). 
Відповідно до листка непрацездатності серія АДУ №266157 ОСОБА_1 з 27.06.2019 року по 08.07.2019 року перебувала на амбулаторному лікуванні (а.с. 17).
На підставі заяви ОСОБА_2 від 27.06.2019 року в.о. директора департаменту соціального захисту населення ЛОДА прийняв наказ №82-к від 27.06.2019 “Про вихід із соціальної відпустки ОСОБА_2 ”, вважав ОСОБА_2 такою, що приступила до виконання службових обов`язків головного спеціаліста відділу обслуговування населення та стаціонарних установ управління соціального обслуговування та захисту населення департаменту соціального захисту населення облдержадміністрації з 01.07.2019 року (а.с. 164).
Наказом директора департаменту соціального захисту населення ЛОДА від 27.06.2019 року №81-к “Про звільнення з роботи ОСОБА_1 ” ОСОБА_1 з 30.06.2019 року звільнено з посади головного спеціаліста відділу надання соціальних послуг управління соціального обслуговування департаменту соціального захисту населення обласної державної адміністрації у зв`язку із закінченням терміну строкового трудового договору  на підставі частини першої статті 85 Закону України  “Про державну службу” та пункту 2 статті 36 та статей 47, 116 Кодексу Законів про працю України (а.с. 11).
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача не було правових підстав звільняти ОСОБА_1 у червні 2019 року з підстави “у зв`язку із закінченням терміну строкового трудового договору”, а наказ №91-к від 27.06.2019 року є протиправним.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
У відповідності до Закону України “Про державну службу” (далі – Закон №889-VІІІ) – державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави (стаття 1). 
Закон №889-VІІІ регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця. 
Відповідно до частини 2 статті 1 Закону № 889-VІІІ державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби. 
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 83 Закону № 889-VІІІ державна служба припиняється у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону).
Як встановлено ст. 85 Закону №889-VІІІ у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку. Державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. У такому разі тимчасово відсутній державний службовець зобов`язаний письмово повідомити керівника державної служби не пізніш як за 14 календарних днів про свій вихід на службу.
Статтею 18 Закону України “Про відпустки” встановлено, що після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Підприємство за рахунок власних коштів може надавати жінкам частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 25 Закону України “Про відпустки” відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку матері або іншим особам, зазначеним у частині третій статті 18 та частині 1 статті 19 цього Закону, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку
Згідно із статтею 179 Кодексу законів про працю України за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. Підприємства, установи та організації за рахунок власних коштів можуть надавати жінкам частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості (частини третя, четверта).
У разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов`язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку (частина шоста).
Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до розпорядження Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації №966/0/8-16 від 07.09.2016 року ОСОБА_1 призначена на посаду з метою заміщення посади державної служби на період відсутності державного службовця, за яким зберігається посада державної служби на умовах строкового трудового договору на час відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_2 . 
Подія, що визначала закінчення строку трудового договору з ОСОБА_1 (досягнення дитиною ОСОБА_2 трирічного віку) настала ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У відповідності до ч. 2 статті 85 Закону №889-VІІІ роботодавець мав підстави звільнити ОСОБА_1 з 30.12.2018 року, проте цього ним не було зроблено.
У разі відсутності норм спеціального законодавства щодо спірних правовідносин слід застосовувати норми загального законодавства, в даному випадку це Кодекс законів про працю України.
Як встановлено статтею 39-1  КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що відносини щодо проходження ОСОБА_1 публічної служби трансформувалися, оскільки її трудовий договір на підставі норм статті 39-1    КЗпП України слід вважати продовженим на невизначений строк.  
Таким чином, відповідач не мав правових підстав звільняти ОСОБА_1 у в червні 2020 року з підстави «у зв`язку із закінченням терміну строкового трудового договору», а наказ №91-к від 27.06.2020 року є протиправним, тому така підлягає поновленню на займаній посаді. 
Колегія суддів вважає вірним висновок суджу попередньої інстанції про те, що оскільки роботодавець був зацікавлений у подальшій роботі ОСОБА_1 на посаді після 30.12.2018 року, у відповідача було 10 днів для врегулювання цього питання: 1) роботодавець міг запропонувати ОСОБА_1 продовжити строк/укласти новий строковий трудовий договір на час перебування ОСОБА_2 у додатковій відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, яка потребує домашнього догляду; 2) роботодавець міг не приймати жодного рішення (що він і зробив) і трансформувати трудовий договір ОСОБА_4 у безстроковий. 
В Департаменті як станом на 30.12.2018 року, так і станом на дату прийняття оскарженого рішення були незаміщені вакансії, тому залишення ОСОБА_1 на службі не перешкоджає надалі вирішити питання про переміщення чи позивача, чи ОСОБА_2 по службі для врегулювання проблеми. 
В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

                                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 липня 2020 року у справі №380/1115/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	В. В. Святецький  	
Повний текст постанови складено 16.10.2020 року.