ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 жовтня 2020 р. 	Справа № 480/2599/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Рєзнікової С.С.,
Суддів: Мельнікової Л.В. ,  Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.04.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Павлічек В.О., вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 03.04.20 року по справі № 480/2599/19
за позовом     ОСОБА_1  
до  Держави в особі Головного управління Державної казначейської служби у Сумській області ,   Територіального управління Державної судової адміністрації України в Сумській області      
третя особа             Глухівський міськрайонний суд Сумської області 
про стягнення шкоди,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Держави в особі Головного управління Державної казначейської служби у Сумській області,  третя особа - Глухівський міськрайонний суд Сумської області, в якому просив суд:
- стягнути з Держави в особі Головного управління Державної Казначейської служби України у Сумській області за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь шляхом списання з рахунку Державної Казначейської служби України 446545,27 грн. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, а саме, положенням ч. 3  ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ  у редакції  Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VІІІ.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що з 03.07.2003 ОСОБА_1 працював на посаді судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області та рішенням Вищої ради правосуддя № 2551/0/15-17 від 29.08.2017 його звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку. Рішенням Конституційного Суду України № 11-р/2018  від 04.12.2018  (справа № 1-7/2018(4062/15) визнано таким, що не відповідає  Конституції України  (є неконституційним), положення ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ  у редакції  Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VІІІ. Позивачем вказано, що внаслідок прийняття закону, визнаного неконституційним, за період роботи з 01.01.2015 по 29.08.2017 позивачу заподіяно майнову шкоду на загальну суму 446545,27 грн. у вигляді недоплаченої суддівської винагороди.
Протокольною ухвалою Сумського окружного адміністративного суду залучено в якості відповідача по справі Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Сумській області. 
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.04.2020 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачем зазначено, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення мав би застосувати аналогію закону, а саме, положення, які містяться в ст.ст. 22, 1175 Цивільного кодексу України та, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 11-р/2018  від 04.12.2018, яким визнано неконституційним положення ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ  у редакції  Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VІІІ, виходячи з конституційного принципу верховенства права та зважаючи на те, що норми Конституції України є нормами прямої дії, задовольнити вимоги позивача в повному обсязі.   
Відповідач, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Сумській області, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.  
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що з 2003 року ОСОБА_1 працював на посаді судді Глухівського міськрайонного суду та рішенням Вищої ради правосуддя № 2551/0/15-17 від 29.08.2017 позивача звільнено з посади судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області у зв`язку з поданням заяви про відставку. Кваліфікаційне оцінювання  позивач не проходив.
З огляду на вимоги пункту 23  розділу XII "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України «Про судоустрій та статус суддів» № 1402-VIII  (в редакції на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1402 -VIII), суддівську винагороду позивачу нараховували відповідно до  статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ  (у редакції  Закону № 192-VІІІ), але з урахуванням приписів пункту 3  розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII  (у наведеній редакцій).
Так, з січня 2014 року до 31 грудня 2016 року оплата праці позивачу, як судді місцевого суду здійснювалася, виходячи з посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, а з 01.01.2017 по 29.08.2017, виходячи з посадового окладу 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
В подальшому,  Рішенням Конституційного Суду України №11-р/2018 від 4 грудня 2018 року  (справа № 1-7/2018(4062/15) визнано таким, що не відповідає  Конституції України  (є неконституційним), положення частини третьої  статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-УІ  у редакції  Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-УІІІ. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: „Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".
Не погоджуючись з невідповідністю приписів Закону Конституції України як такого, що свідчить про порушення прав та інтересів на отримання очікуваного прибутку і як наслідок спричинення матеріальної шкоди, позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом. 
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості. 
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, спірні правовідносини врегульовано  Конституцією України,  Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI (надалі -   Закон № 2453-VI),  який втратив чинність частково, та  Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII (надалі - Закон № 1402-VIII), який  є чинним та визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
Згідно ст. 130  Конституції України,  держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Відповідно до ч. 3  ст. 129 Закону № 2453-VI (у редакції від 07.07.2010), посадовий  оклад  судді  місцевого  суду  встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних  плат,  визначених  законом,  що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат. 
Згідно ч. 3  ст. 129 Закону № 2453  (у редакції  Закону України "Про внесення зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 19.12.2013 № 716-VII, який набрав чинності з 01.01.2014), посадовий  оклад  судді  місцевого  суду  встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних  плат,  визначених  законом,  що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат. 
Відповідно до  Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 № 76-VIII  з ч. 3  ст. 129 Закону № 2453  виключено положення, відповідно до якого з 01 січня 2015 року встановлений посадовий оклад судді місцевого суду в розмірі 15 мінімальних заробітних плат. Окрім того, вказаним Законом у  статті 129 Закону України № 2453  у частині першій слова "та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами" виключено.
12.02.2015 Верховною Радою України прийнято  Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" № 192-VIII, яким  Закон № 2453  викладено у новій редакції.
Так, згідно ч. 3  ст. 133 Закону № 2453-VI  (у редакції  Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 №192-VIII, який набрав чинності з 29.03.2015), посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
Згідно ч.ч. 1, 3  ст. 135 Закону № 1402-VIII, який набрав чинності 30.09.2016, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Базовий розмір посадового окладу судді становить судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Відповідно до п. 22 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим  Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
За умовами п. 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402 до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень  Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Таким чином, Верховна Рада України шляхом внесення змін до  Закону № 2453-VI  Законом № 716-VII,  Законом № 76-VIII  та  Законом № 192-VIII  періодично змінювала (зменшувала) розмір посадового окладу судді місцевого суду як базової складової винагороди судді.
Починаючи з 01.01.2014 по 31.12.2016    посадовий оклад сплачувався позивачу в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, з 01.01.2017 по 29.08.2017 - в розмірі 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
04.12.2018 Конституційним Судом України прийнято рішення №11-р/2018 (справа за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності  Конституції України  (конституційності) положень частин третьої, десятої  статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"  у редакції  Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд"), яким визнано таким, що не відповідає  Конституції України  (є неконституційним), положення  частини третьої  статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI   у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року  № 192-VIII. 
За змістом резолютивної частини вказаного  Рішення, це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".
Відповідно до п. 3 резолютивної частини  Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018, положення частин  третьої,  десятої  статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року  № 192-VІII, які визнані неконституційними  пунктами 1,  2  резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Згідно ч. 2  ст. 152 Конституції України,  закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Отже, за змістом  ст. 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1  ст. 7 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII "Про Конституційний Суд України", до повноважень Суду належить вирішення питань про відповідність  Конституції України  (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.
Згідно ст. 91 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII "Про Конституційний Суд України", закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Як вірно зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, Акти Конституційного Суду України є правовими актами, приймаються спеціально уповноваженим органом, з дотриманням встановлених форми і процедури, і є обов`язковими до виконання на території України.
Проте, акти Конституційного Суду України не регулюють суспільні відносини, оскільки до повноважень Конституційного Суду України не входить нормотворчість. Акти Конституційного Суду України конкретизують чинне законодавство, здійснюють тлумачення положень  Конституції.
Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.
Відповідно до ч. 1  ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. 
Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту  статті 58 Конституції України, викладеними у  рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той  закон  або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія  закону  та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим  законом  або іншим нормативно-правовим актом.
Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-рп/2018 визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), положення частин третьої, десятої  статті 133 Закону України від 07.07.2010 №2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів"  у редакції  Закону України від 12.02.2015 №192-VІII "Про забезпечення права на справедливий суд"  і втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Таким чином, дія ч. 3  ст. 133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів"  у редакції  Закону України від 12.02.2015 № 192-VІII "Про забезпечення права на справедливий суд"  втратила чинність 04.12.2018.
З матеріалів справи встановлено, що спірним періодом є період з січня 2015 року до моменту звільнення з посади судді - 29.08.2017.
При цьому предметом судового розгляду у цій справі є вимога позивача про стягнення шкоди у сумі недоотриманої суддівської винагороди за вказаний період.
Згідно ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України, матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Цивільним кодексом України  визначено підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.
Згідно ст. 1175 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2  ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Тобто, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.
Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
На думку позивача, внаслідок визнання неконституційним положення ч.ч. 3, 10  ст. 133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів"  у редакції  Закону України від 12.02.2015 № 192-VІII "Про забезпечення права на справедливий суд"  відбулося порушення права ОСОБА_1 на отримання очікуваних доходів у вигляді частини суддівської винагороди у загальній сумі 446545,27 грн.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що при обчисленні розміру упущеної вигоди (неодержаного прибутку) має значення достовірність (реальність) тих доходів, які потерпіла особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов`язок з доведення розміру тих доходів, яких особа отримала б у випадку не посягання на її право, покладається на цю особу.
З огляду на аналіз наведених вище норм, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що  стаття 22 Цивільного кодексу України  передбачає право на компенсацію збитків у результаті порушення саме цивільного права позивача, тоді як предметом даного спору є компенсація шкоди у вигляді недоотриманої суддівської винагороди.
Положення  ст. 22 Цивільного кодексу України  слід застосовувати разом з правилами  ст. 1166 Цивільного кодексу України  та є видом деліктних зобов`язань.
Позивач вважає, що шкода, завдана йому прийняттям  закону, який визнано неконституційним, є підставою для стягнення коштів з Державного бюджету України відповідно до  ст. 1175 Цивільного кодексу України.
Однак, як вірно зазначено судом першої інстанції, визнання Конституційним Судом України окремих положень  закону  неконституційними не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним.
Так, визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано в  статті 21 Цивільного кодексу України.
Згідно ч. 2 ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні вірно зазначено, що положення ч.ч. 3, 10 ст. 133 Закону України від 07.07.2010 №2453-VІ "Про судоустрій і статус суддів"  у редакції  Закону України від 12.02.2015 №192-VІII "Про забезпечення права на справедливий суд"  в судовому порядку судом не визнані незаконними та не скасовані.
В свою чергу, положення  статті 1175 Цивільного кодексу України  підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується.
Отже, правила  ст. 1175 Цивільного кодексу України  передбачають певні умови для відшкодування за рахунок держави шкоди, зокрема, завдання шкоди в результаті прийняття відповідним суб`єктом влади нормативно-правового акту, та визнання його незаконним та скасування.
Так, наведені позивачем у позові підстави позову не містять посилань на порушення ним питання про визнання незаконними та скасування нормативно-правового акту саме відповідачів.
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що недоотримана позивачем сума суддівської винагороди не може вважатися збитками у розумінні  статті 22 Цивільного Кодексу України.
Частиною 3  ст. 152 Конституції України  передбачено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність посилання на конкретний  Закон, який би встановлював умови отримання матеріальної та моральної шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними.
Позивачем не спростовується те, що чинне законодавство не містить такого закону.
Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що  обов`язковою передумовою для виникнення у позивача такого права на відшкодування шкоди є наявність про це встановленої у Законі процедури присудження та сплати такої компенсації.
Відповідно до  ст. 25 Бюджетного кодексу України,  казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
Пунктом 9 розділу  Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України  установлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету, відноситься відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За результатами повного та всебічного дослідження матеріалів адміністративної справи судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що суми суддівської винагороди не є збитками, отже не можуть бути відшкодовані в порядку  ст. 25 Бюджетного кодексу України  за рахунок коштів державного бюджету.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим, підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.  
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 03.04.2020 по справі №480/2599/19 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.С. Рєзнікова 	
Судді	   	Л.В. Мельнікова    А.О. Бегунц