ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/15764/18                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Головань О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  07 грудня 2020 року                                                                                            м. Київ

          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів:  Пилипенко О.Є., Собківа Я.М.  за участю секретаря: Зуєнка Д.П., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Київській області  на рішення Окружного адміністративного суду від 29  квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1   до  Головного управління ДФС у Київській області  про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, вимоги та рішення -,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1   звернувся  до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення за формою "Ф" від 17.06.2015 № 8591-17 Броварської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, податкову вимогу за формою "Ф" від 10.12.2015 року № 6560-23 Броварської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, рішення про опис майна у податкову заставу начальника Броварського відділення ГУ ДФС у Київській області (б/н та б/д), направлене супровідним листом № 893/10/10-36-52-03 від 21.02.2018.
У обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що при надісланні йому податкового повідомлення-рішення форми "Ф" за № 8591-17 від 17.06.2015 та вимоги за формою "Ф" від 10.12.2015 № 6560-23 порушено вимоги п. 58.1 ст. 58 Податкового кодексу України щодо скерування рішення платнику. Вказує, що оскільки податкове повідомлення-рішення позивачем не отримано, то сума податкового зобов`язання  не може вважатися узгодженою, і підстави для виставлення вимоги відсутні. Щодо податкового зобов`язання зі сплати транспортного податку за 2015 рік, позивач зазначив, що положення Податкового кодексу України, якими визначено розмір транспортного податку у 2015 р., прийнято у порушення пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12, пп. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України, пізніше, ніж за 6 місяців до початку нового бюджетного року, тому вони можуть визначати податкові зобов`язання лише на 2016 р.
Рішенням Окружного адміністративного суду від 29  квітня  2020 року  позов задоволено.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що застосування контролюючим органом положень ст. 267 ПК України з метою оподаткування транспортним податком не може мати місце у 2015 році, тому податкове повідомлення-рішення за формою "Ф" від 17.06.2015 № 8591-17 Броварської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області є протиправним.  Також суд вказав, що оскільки відповідачем не надано доказів скерування позивачу податкового повідомлення-рішення за формою "Ф" від 17.06.2015 № 8591-17, яким визначено податкове зобов`язання з транспортного податку за 2015 р., а позивач заперечує отримання вказаного рішення у 2015 р. і стверджує про його отримання лише 09.08.2018, то вказане податкове зобов`язання не може вважатися узгодженим і підстави для виставлення податкової вимоги в будь-якому випадку були відсутні. За відсутності податкового боргу у позивача підстави для передачу його майна у податкову заставу також відсутні.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав  апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Мотивуючи апеляційну скаргу, відповідач вказав, що мав всі законодавчо визначені повноваження та підстави для прийняття спірних рішень та вимоги.
Позивач  у відзиві  на апеляційну скаргу  просив скаргу залишити без задоволення, рішення суду - без змін. 
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 є власником легкового автомобіля марки Lexus GX 460, 2011 року випуску з об`єм двигуна 4608 см3.
17.06.2015 Броварською ОДПІ Головного управління ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення форми "Ф" за № 8591-17, яким позивачу визначено до сплати податкове зобов`язання з транспортного податку з фізичних осіб за 2015 рік у розмірі 18 750 грн.
10.12.2015 Броварською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області винесено податкову вимогу за формою "Ф" від 10.12.2015 року № 6560-23, згідно з якого визначено податковий борг позивача у розмірі 18 750 грн.
Також Головним управлінням ДФС у Київській області (Броварське відділення) в порядку ст. 89 Податкового кодексу України винесено рішення про опис майна у податкову заставу щодо позивача
15.08.2018 позивачем подано скаргу на вказані рішення в адміністративному порядку.
Листом Головного управління ДФС у Київській області від 04.09.2018 р. за №3979/Адв/10-36-13-01 скаргу залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку.
Незгода з вказаними  рішеннями та вимогою відповідача зумовила звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо: згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.
З 1 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28.12.14 № 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким шляхом викладення в новій редакції ст. 267 Податкового кодексу України було введено новий податок - транспортний податок.
Так, згідно зі ст.ст. 10 та 265 Податкового кодексу України (у редакції Закону № 71-VIII) транспортний податок віднесено до місцевих податків у складі податку на майно.
Нормами пп. 267.1.1, 267.1.2 п. 267.1, п. 267.4, пп. 267.5.1 п. 267.5, пп. 267.6.1 п. 267.6 ст. 267 Податкового кодексу України встановлено, що платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об`єктами оподаткування.
Об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об`єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.
Ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (при цьому, календарний рік - це проміжок часу з 1 січня по 31 грудня, який триває 365 або 366 (у високосному році) календарних днів).
Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.
Згідно з абз. 1 пп. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 цього Кодексу податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що тлумачення вказаних положень Податкового кодексу України у сукупності з загальними положеннями вказаного Кодексу дають підстави для висновку про неможливість нарахування та стягнення транспортного податку за 2015 рік.
Так, відповідно до п. 8.1 ст. 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.
Транспортного податку немає у переліку загальнодержавних податків та зборів (ст. 9 Кодексу).
Відповідно до п. 9.4 ст. 9 цього Кодексу установлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.
У ст. 10 Податкового кодексу України, якою встановлено перелік місцевих податків, транспортний податок прямо не вказаний. Натомість є податок на майно (пп. 10.1.1 п. 10.1), який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено п. 7.1 ст. 7 Податкового кодексу України.
Відповідно до ст. 265 ПК України (у редакції Закону України від 28.12.14р. № 71-VIII, що діє з 01.01.15р.), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.
Отже, транспортний податок згідно з Податковим кодексом України є місцевим податком.
Особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.  
Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.
Відповідно до п. 8.3 ст. 8 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення), до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.
Водночас, відповідно п. 4.4 ст. 4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.
Безпосереднє встановлення місцевих податків віднесено Податковим кодексом України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.
Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.97р. № 280/97-ВР та ст. 143 Конституції України.
Таким чином, Верховна Рада не може безпосередньо своїм рішенням запровадити такі податки як місцеві на відповідних територіях.
Відповідно до п. 10.3 ст. 10 Податкового кодексу України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.
Згідно п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (пп. 12.3.1 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України).
При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (пп. 12.3.2 п.12.3 ст. 12).
Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (пп.12.3.3 п.12.3 ст. 12 Податкового кодексу України).
При цьому, згідно з п. 12.5 ст. 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп. 12.3.4 ст. 12 цього Кодексу.
Відповідно пп. 12.3.4 п.12.3 ст. 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.
Таким чином, місцеві ради за приписами норм Кодексу мають обов`язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) транспортний податок і вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок (і в яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки. Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.
Згідно зі ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.
Отже, виходячи з наведених вище норм Кодексів, нові податки не можуть бути визнані обов`язковими до сплати в 2015 році, адже місцеві ради не приймали і не могли прийняти і офіційно оприлюднити до 15 липня 2014 року рішення про встановлення таких податків і зборів.
У той же час, пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України встановлено, що у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.
За наведених обставин, правильним є висновок суду першої інстанції, що оскільки застосування контролюючим органом положень ст. 267 ПК України з метою оподаткування транспортним податком не може мати місце у 2015 році, то податкове повідомлення-рішення за формою "Ф" від 17.06.2015 № 8591-17 Броварської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області є протиправним
Також суд першої інстанції обґрунтованого задовольнив позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування податкової вимоги за формою "Ф" від 10.12.2015 № 6560-23 Броварської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, рішення про опис майна у податкову заставу начальника Броварського відділення ГУ ДФС у Київській області (б/н та б/д), направлене супровідним листом №893/10/10-36-52-03 від 21.02.2018, як похідні вимоги від відповідності законодавству повідомлення-рішення за формою "Ф" від 17.06.2015 №8591-17.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстави для його скасування відсутні.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Згідно з ч. 1  ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Київській області  залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 квітня 2020 року  - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 07 грудня 2020 року.

Головуючий суддя	Л.Т.Черпіцька	
 Судді:	 О.Є.Пилипенко	
 	 Я.М.Собків