Постанова
Іменем України
 
20 жовтня 2020 року   
 
м. Київ 
 
провадження № 22-ц/824/12306/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф., 
суддів - Кравець В.А., Махлай Л.Д., 
за участю секретаря Ратушного А.В.,  
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Бородянського районного суду Київської області
 
від 26 лютого 2020 року 
 
в складі судді Міланіч А.М.
 
у справі №939/2512/19 Бородянського районного суду Київської області
 
за позовом ОСОБА_2 
 
до Бородянської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 ,
 
треті особи: Бородянська державна нотаріальна контора Київської області, ОСОБА_3 ,
 
про визнання розпорядження частково недійсним, визнання квартири спільною сумісною власністю, визначення часток у спільній сумісній власності,
 
                                               В С Т А Н О В И В:
 
В листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Бородянського районного суду Київської області з позовом, в якому з урахуванням уточнень позовної заяви, просив визнати частково недійсним розпорядження представника Президента України в Бородянському районі №174 від 23.09.1992 в частині передачі квартири АДРЕСА_1 в особисту власність ОСОБА_4 на сім`ю в складі трьох чоловік; визнати квартиру спільною сумісною власністю на сім`ю в складі трьох чоловік та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частки даної квартири.
 
Позов мотивовано тим, що з 1980 року у користуванні багатодітної родини його матері - ОСОБА_4 перебувала квартира АДРЕСА_1 . Дану квартиру розпорядженням представника Президента України в Бородянському районі від 23.09.1992, в порядку приватизації житлових квартир, на підставі поданої ОСОБА_4 заяви та у відповідності із Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», передано в особисту власність останньої на сім`ю у складі трьох чоловік, як особам постраждалим від Чорнобильської катастрофи 4 категорії, що проживали на той час в смт Бородянка Київської області понад 5 років.
В подальшому на основі зазначеного розпорядження між начальником виробничого управління ЖКГ, за дорученням Бородянської районної державної адміністрації Київської області (далі - Бородянська РДА), та ОСОБА_4 укладено договір про передачу безкоштовно в особисту власність ОСОБА_4 вказаної квартири на сім`ю у складі трьох чоловік, а саме: ОСОБА_4 та її синів - позивача ОСОБА_2 та третьої особи по справі ОСОБА_3 . На підставі цього договору, 12.11.1992                  ОСОБА_4 зареєструвала за собою право власності на зазначену квартиру.
Зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. За життя ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла все належне їй на день смерті майно відповідачці ОСОБА_1 , яка в свою чергу належним чином прийняла спадщину після її смерті.
Позивач, посилаючись на те, що він є потерпілим від наслідків аварії на ЧАЕС категорії 4, був зареєстрований та постійно проживав у спірній квартирі з 11 квітня 1984 року по 24 листопада 1998 року, та на час приватизації квартири, дана квартира виділялася на сім`ю у складі 3-х чоловік, в тому числі і на нього, визнання квартири особистою власністю ОСОБА_4 та в подальшому отримання даної квартири в спадщину ОСОБА_1 порушують його право власності на 1/3 частину квартири. 
Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 26 лютого 2020 року позов задоволено у повному обсязі.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрутованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.
 
В обґрунтування апеляційної скарги посилалась на те, що позивач звертаючись до суду з позовом ввів суд в оману щодо фактичних обставин справи. Зокрема, зазначила, що під тиском суду та неправдивих свідчень позивача її було змушено визнати позовні вимоги позивача, що його права порушені і він має право на отримання у власність 1/3 частки спірної квартири, цим самим усунувши ОСОБА_1 від права успадкувати житло.
 
Суд ухвалив неправомірне рішення, оскільки позивач надав неправдиві свідчення про те, що ОСОБА_1 втратила право на приватизацію своєї частки житла через її відсутність під час проведення приватизації. 
 
Зазначила, що позивач готував документи на приватизацію та оформлення права власності та надав неповну інформацію про членів сім'ї, за якими згідно закону зберігається право на житло, в тому числі тимчасово відсутніх. Зокрема, в ордері на отримання квартири зазначено сім`ю у складі чотирьох чоловік: мати - ОСОБА_4 та діти: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Водночас, замість ордеру на житло позивач надав довідку, в якій зазначено про трьох членів сім`ї, що були зареєстровані в спірній квартирі. 
 
Судом безпідставно взято до уваги пояснення позивача, що відсутність ОСОБА_1 на момент приватизації і стала причиною втрати останньою права на житло і що це призвело до збільшення розміру частки ОСОБА_2 .
 
Вважала, що пояснення позивача суперечать положенням Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та є порушенням конституційного права ОСОБА_1 на житло. Додала, що у період з 1987 року по 1992 рік вона навчалася у вищому навчальному закладі у м. Києві, де і проживала на час навчання, але її не було повідомлено про намір проведення приватизації житла. 
 
За вказаних обставин просила скасувати рішення Бородянського районного суду Київської області від 26 лютого 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким визнати частково недійсним розпорядження представника Президента України в Бородянському районі Київської області від 23.09.1992 в частині передачі квартири АДРЕСА_1 в особисту власність ОСОБА_4 ; визнати що дана квартира належала на праві сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .
 
Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив. Зазначав, що                    ОСОБА_1 не має статусу потерпілої внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС 4 категорії, на час навчання проживала і була зареєстрована у місті Києві. А згідно оскаржуваного розпорядження квартиру було передано в особисту власність               ОСОБА_4 на сім`ю у складі трьох чоловік, як постраждалим внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС 4 категорії та таким, що проживали в смт Бородянка Київської області понад 5 років.
 
Вказував, що є безпідставними доводи скаржника, що згідно Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" в 1992 році вона мала право на приватизацію своєї частки в квартирі, але її незаконно позбавили такого права, оскільки квартира була передана у приватну власність на підставі Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду" був прийнятий значно пізніше.
 
Вважав безпідставними доводи відповідачки про порушення судом норм процесуального права та здійснення на неї тиску з боку суду, оскільки суд неодноразово уточнював чи визнає ОСОБА_1 позовні вимоги. Крім того,                 ОСОБА_1 не була позбавлена права на звернення до фахівця за отриманням правової допомоги.
 
Також вважав безпідставними доводи апеляційної скарги, що оскаржуваним рішенням порушуються спадкові права ОСОБА_1 , тоді як жодного доказу на підтвердження порушення прав останньої, як спадкоємця за заповітом, суду надано не було. 
 
Крім цього, зазначив, що ще за життя ОСОБА_4 відповідачка заволоділа документами на квартиру і могла вирішити питання щодо оскарження приватизації в судовому порядку, але цього не зробила. У даній справі ОСОБА_1 зустрічних позовних вимог не заявляла, а просить суд ухвалити нове судове рішення та задовольнити позовні вимоги, які не заявлялися позивачем.
 
За вказаних обставин, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Бородянського районного суду Київської області від 26.02.2020 - без змін.
 
Інші учасники справи своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.                                                     
Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити з підстав, наведених в ній. 
Позивач ОСОБА_2 , належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.
Відповідач Бородянська РДА та третя особа - Бородянська державна нотаріальна контора Київської області, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили. Надіслали на адресу апеляційного суду листи, в яких просили проводити розгляд справи без участі їхніх представників.
Третя особа - ОСОБА_3 , належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПКУ України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання, та їхніх представників.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача              ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.
 
Колегія суддів не погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та вважає його неправильним, з наступних підстав.
 
З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням представника Президента України в Бородянському районі Київської області від 23 вересня 1992 року №174, винесеним за результатами розгляду заяв громадян, в тому числі заяви ОСОБА_4 , в порядку передачі у власність житла у відповідності із Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», передано в особисту власність ОСОБА_4 , найману нею квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,8 кв.м., житловою площею 38,5 кв.м., що складається з трьох житлових кімнат, кухні, коридору, ванни, туалету, балансовою вартістю 9066 крб. Склад сім`ї 3 чоловіка. Проживає в смт Бородянка понад 5 років (т. 1, а.с. 8-9).
03 листопада 1992 року між начальником виробничого управління житлово-комунального господарства за дорученням Бородянської РДА та ОСОБА_4 укладено Договір про передачу квартири, за умовами якого управління житлово-комунального господарства на основі розпорядження від 23 вересня 1992 року №174 передало безкоштовно в особисту власність ОСОБА_4 спірну квартиру на сім`ю у складі трьох чоловік: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 10).
На підставі вищевказаного договору, за ОСОБА_4 зареєстровано право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 (зареєстровано 12.11.1992 в Ірпінському міжміському БТІ за №1057), про що міститься відмітка на договорі (а.с. 10 на звороті).
З наведеного слідує, що право власності на спірну квартиру у ОСОБА_4 виникло на підставі вищевказаного Договору передачі квартири від 03.11.1992. Тобто, даний договір є правовстановлюючим документом на набуття ОСОБА_4 в особисту власність спірної квартири.
Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом та заявляючи вимоги про визнання квартири спільною сумісною власністю ОСОБА_2 не наводив доводів щодо незгоди з договором про передачу квартири в особисту власність ОСОБА_4 та відповідно не заявляв вимог про визнання цього договору недійсним.
Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (т. 1,                а.с. 14). Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, зокрема, до спадкової маси увійшла квартира: АДРЕСА_1 .
З копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , вбачається, що за життя остання склала заповіт, яким заповіла все належне їй на день смерті майно своїй доньці  ОСОБА_1 (відповідач у справі).
Також, з копії спадкової справи вбачається, що діти померлої ОСОБА_4 , а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 відмовилися від обов`язкової частки у спадщині. Позивач ОСОБА_2 також відмовився від прийняття спадщини після смерті матері                ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 62-63 на звороті, а.с. 69). Заяви про відмову від прийняття спадщини спадкоємцями подано 17.10.2019. А 05 листопада 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на порушення його права щодо користування та розпорядження 1/3 частиною спірної квартири. При цьому,                 ОСОБА_2 , вважаючи, що мав право на спірну квартиру, яка була передана в особисту власність ОСОБА_4 , за життя останньої вимог щодо визнання за ним права власності на частину квартири не заявляв.
Також, звертаючись до суду з даним позовом та заявляючи до виконавчого органу - Бородянської районної державної адміністрації Київської області вимоги, в тому числі про визнання частково недійсним розпорядження про передачу квартири, ОСОБА_2 не зазначив у позовній заяві, що порушив відповідач Бородянська РДА. 
Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що за життя матері в позасудовому порядку спірну квартиру не було визнано спільною сумісною власністю членів сім`ї, для яких вона була виділена, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та   ОСОБА_3 , та не було визначено розмір часток кожного із співвласників. На думку позивача, в позасудовому порядку неможливо визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю, оскільки вважав, що порушено його цивільні права щодо користування та володіння 1/3 частиною цієї квартири. Також зазначив, що всі документи на спірну квартиру знаходилися на зберіганні у ОСОБА_4 , яка за життя неодноразово говорила, що квартира приватизована на трьох ( ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 ) в рівних долях і у разі смерті                 ОСОБА_4 її 1/3 частина квартири у спільній сумісній власності повинна перейти в порядку спадщини доньці ОСОБА_1 .
Водночас, в позовній заяві відсутні обґрунтування про порушення Бородянською РДА прав ОСОБА_2 , як вважає останній, на користування та розпорядження 1/3 частиною спірної квартири. 
Позивач не зазначав, вимоги якого законодавчого акту порушено виконавчим органом при передачі в особисту власність ОСОБА_4 спірної квартири, тоді як законодавцем визначено, що підставою визнання недійсним розпорядження є порушення порядку, на підставі якого це розпорядження було прийнято.
Зокрема, порядок передачі громадянам у власність квартир законодавцем визначено в Положенні про продаж громадянам в власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, яке затверджено постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 19.05.1989 №142 (зі змінами).
 
Однак, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вищевказаного не врахував, неповно з`ясував обставини справи, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про порушення права власності ОСОБА_2 на частину квартири, яка була надана в особисту власність ОСОБА_4 .
 
За вказаних обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції неповно з`ясувавши обставини справи, дійшов передчасного висновку про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю трьох осіб та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/3 частину спірної квартири.
 
Колегія суддів також погоджується з доводами апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права.
 
Як вже зазначалось вище, ОСОБА_4 , згідно розпорядження представника Президента України в Бородянському районі Київської області від 23 вересня 1992 року №174, як особа, що постраждала внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС 4 категорії, на підставі Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" отримала в особисту власність квартиру АДРЕСА_1 .
 
В статті 23 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в редакції на час передачі ОСОБА_4 спірної квартири) законодавцем визначено компенсації та пільги громадянам, віднесеним до 4 категорії. Зокрема, згідно пункту 4 цієї статті особам, віднесеним до категорії 4 надається така пільга: передача громадянам, які відпрацювали на території зони посиленого радіоекологічного контролю не менш як п`ять років, безоплатно в особисту власність житла, яке вони займають у цій зоні.
 
Аналіз даної норми закону приводить до висновку, що право на отримання в особисту власність житла, яке вони займають у цій зоні мали громадяни, які відпрацювали на території зони посиленого радіоекологічного контролю не менш як п`ять років.
 
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
 
З наведеного слідує, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на частину квартири, яка передавалася особам, постраждалим внаслідок аварії на ЧАЕС 4 категорії, то на нього покладено обов'язок надати докази того, що він відпрацював на території зони посиленого радіоекологічного контролю не менш як п`ять років.
 
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
 
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, які підтверджують, що ОСОБА_2 відпрацював не менше 5 років на території зони посиленого радіоекологічного контролю.
 
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 лише зазначив, що має право на частину спірної квартири, оскільки був зареєстрований у цій квартирі на момент її передачі в особисту власність ОСОБА_4 та постійно в ній проживав. Проте, факт реєстрації у спірній квартирі, відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" не є підставою для передачі в особисту власність квартири.
 
Оскільки квартира приватизована на підставі спеціального закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про задоволення позову, виходячи з того, що всупереч чинному законодавству на час передачі спірної квартири у власність така квартира безпідставно була передана у власність лише ОСОБА_4 . При цьому, до даних правовідносин судом безпідставно застосовано положення ст. 369, 370 ЦК України.
 
Також, суд першої інстанції, визнаючи, що спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , де кожному належить 1/3 частина квартири, не врахував, що ОСОБА_3 не звертався до суду з позовом про визнання за ним права власності на спірну квартиру. 
 
Доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що відповідачка визнала позов, не можуть бути безумовною підставою для задоволення позову.
Так, за приписами частини 4 статті 206 ЦПК України позов підлягає задоволенню у разі визнання відповідачем позову, але за умови, що таке визнання не буде суперечити закону або порушувати прав, свобод чи інтересів інших осіб.
 
Визнання ОСОБА_1 позову суперечить положенням Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", зокрема, що стосується передачі квартир громадянам, постраждалим внаслідок аварії на ЧАЕС 4 категорії.
 
Враховуючи те, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, 
 
                                             П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
 
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 26 лютого 2020 року - скасувати.
 
В задоволенні позову ОСОБА_2 до Бородянської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , треті особи: Бородянська державна нотаріальна контора Київської області, ОСОБА_3 , про визнання розпорядження частково недійсним, визнання квартири спільною сумісною власністю, визначення часток у спільній сумісній власності, - відмовити.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 22 жовтня 2020 року.

Головуючий                                                                                                  О.Ф. Мазурик

Судді                                                                                                               В.А. Кравець

                                                                                                                   Л.Д. Махлай