Дата документу 03.11.2020 Справа № 325/527/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 325/527/20 
Провадження №22-ц/807/2986/20 
Головуючий в 1-й інстанції - Пантилус О.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року                                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С. В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.	
секретар	Бєлова А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 21 липня 2020 року, ухвалене у смт Приазовське у справі за позовом представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Алексеєнка Віталія Петровича до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійовича, Приазовський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,- 

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року представник позивача - адвокат Алексеєнко В.П., в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом, в якому з підстав, передбачених ст.ст. 3, 15-16 ЦК України, ст.ст. 87,88 Закону України «Про нотаріат», просив визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 11530 від 16 листопада 2017 року, виданий приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим Артемом Анатолійовичем, про стягнення із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №ZPM0AN02000497 від 03 червня 2008 року у розмірі 1265784,21 гривень, витрат за вчинення виконавчого напису у розмірі 1800,00 гривень, та судові витрати. Позивач вважає, що приватний нотаріус видав виконавчий напис всупереч діючому законодавству, посилається на ч.1.ст.88, ст. 87 Закону України «Про нотаріат». Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку виконавчих написів нотаріусів затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172, до якої 26.10.2014 внесені зміни постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.10.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводяться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Але, постанова про зміни визнана незаконною та нечинною постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017, яка ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 залишена без змін. З цього моменту, представник вважає, відсутні підстави для виконання спірного виконавчого напису. Виконавчий напис вчинено з порушенням вимог п. 283 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, так як ОСОБА_1 не одержував будь-якої письмової вимоги про усунення порушень. Є незрозумілими вимоги АТ КБ «ПриватБанк» стосовно загальної суми заборгованості станом на 22 червня 2017 року, оскільки ще у 2010 році відповідач передав банку кредитний, заставний автомобіль за рахунок якого і був покритий борг перед банком, однак зазначене погашення не зображене банком у розрахунку до виконавчого напису. ОСОБА_1 поніс витрати на правову допомогу в розмірі 6000 гривень, згідно договору про надання правової допомоги, розрахунку гонорару та квитанцією, які необхідно стягнути з відповідача.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 21 липня 2020 року, задоволено позов представника позивача ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 ) - адвоката Алексеєнка Віталія Петровича (ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АР № 1013511 від 09.04.2020, місцезнаходження: 72312, Запорізька область, м.Мелітополь, вулиця Університетська, 44 офіс 7) до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570, юридична адреса: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, буд. 1Д), треті особи: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійовича (місцезнаходження: 14005, Чернігівська область, м.Чернігів, проспект Миру,55), Приазовський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) (місцезнаходження: 72400, Запорізька область, Приазовський район, смт.Приазовське, вулиця Горького, 70) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 16 листопада 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 11530, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим Артемом Анатолійовичем, про стягнення із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», заборгованості за кредитним договором № ZPM0AN02000497 від 03 червня 2008 року у розмірі 1263984,21 гривень та витрат за вчинення виконавчого напису у розмірі 1800,00 гривень.
Стягнуто із публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 4261 (чотири тисячі двісті шістдесят одну) гривню 20 коп., які складаються із: 840,80 гривень - витрати, пов`язані зі сплатою судового збору при подачі позову; 420,40 гривень - витрати пов`язані зі сплатою судового збору при подачі заяви про забезпечення позову; 3000,00 гривень - витрати на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в зазначеній частині скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ухвалюючи рішення в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн. суд першої інстанції не врахував відсутність у матеріалах справи детального опису робіт виконаних адвокатом та розрахунку витрат із зазначенням витраченого часу, а враховуючи, що справа була розглянута в порядку спрощеного позовного провадження не обґрунтованим є стягнення витрат за участь у цивільній справі. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Алексеєнка Віталія Петровича, зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.  

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю ЗП 001217 від 27.01.2017, ордера на надання адвокатом Алексеєнко В.П. правової допомоги ОСОБА_1 на підставі договору, позивач отримував правову допомогу від адвоката та згідно копії квитанції від 09.04.2020 сплатив за це 6000 гривень.

Відповідно до розрахунку розміру гонорару за надану правову допомогу судові витрати на професійну правничу допомогу склали: 500 грн. - за попередню консультацію; 1500,00 грн. - витребування та збір доказів по справі; 1000 грн. - вивчення та правовий аналіз матеріалів; 1000 грн. - підготовка процесуальних документів (складання позовної заяви); 2000,00 грн. - супровід справи у судах. 

Задовольняючи частково вимоги, щодо стягнення витрат на професійну правовому допомогу, суд першої інстанції зазначив, що витрати на супровід справи у судах, що вказані в розрахунку в сумі 2000 грн., підлягають частковому задоволенню в розмірі 500 грн., так як представник позивача - адвокат Алексеєнко В.П. приймав участь лише в одному судовому засіданні 18.05.2020 тривалістю 50 хвилин, згідно протоколу цього засідання. Недоведеними є витрати в розмірі 1000 грн. на витребування та збір доказів по справі, що зазначені в розрахунку, так як докази такої роботи адвоката не надані, навпаки за матеріалами, що додані до позову, ОСОБА_1 самостійно звертався до державної виконавчої служби із заявою про ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження, відкритим на підставі виконавчого напису.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат враховується:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення в частині часткового задоволення вимог, щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу врахована доведеність належними доказами дійсності, необхідності та розумності таких витрат. При цьому доводи скаржника з приводу недоведеності понесення позивачем вказаних витрат та їх необґрунтованості є не переконливими, а посилання на розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, є такими що суперечать матеріалам справи.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи в оскарженій частині.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається. 

Решта рішення не оскаржувалось і апеляційним судом не перевірялась.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 21 липня 2020 року у цій справі в частині, що оскаржувалась залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 04 листопада 2020 року.

Судді:                                                                С. В. Кухар

                                                               О.В. Крилова

О.З. Поляков