Постанова
Іменем України
12 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 369/9301/18
провадження № 61-1св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Вишневський міський центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги, 
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - Координаційний центр з надання правової допомоги,
третя особа - Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Київській області,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження:
- касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року у складі колегії суддів             Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., Борисової О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року у складі колегії суддів            Березовенко Р. В., Лівінського С. В., Суханововї Є. М.,
- касаційну скаргу Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року у складі судді Пінкевич Н. С., додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року у складі судді Пінкевич Н. С. та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року у складі колегії суддів           Березовенко Р. В., Лівінського С. В., Суханововї Є. М.,
- касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року у складі судді Пінкевич Н. С. та постанову Київського апеляційного суду                  від 04 грудня 2019 року у складі колегії суддів Березовенко Р. В.,              Лівінського С. В., Суханововї Є. М.,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду до Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, ОСОБА_2 , треті особи: Координаційний центр з надання правової допомоги, Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Київській області з позовом, вимоги якого уточнив під час розгляду справи та просив: визнати незаконними дії державної організації Вишневський місцевий центр надання безоплатної вторинної правової допомоги, директора державної організації Вишневський місцевий центр надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_2 щодо звільнення ОСОБА_1 з 02 липня 2018 року, поновити його на посаді головного спеціаліста відділу представництва державної організації Вишневський місцевий центр надання безоплатної вторинної правової допомоги з 02 липня 2018 року, стягнути з відповідача 65 850 грн, у якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 30 000 грн витрат на правову допомогу, 250 000 грн моральної шкоди; стягнути з директора ОСОБА_2 на користь державної організації Вишневський місцевий центр надання безоплатної вторинної правової допомоги матеріальну відповідальність у розмірі 65 850 грн за заподіяну підприємству шкоду, у зв`язку з оплатою працівникові компенсації за час вимушеного прогулу, пов`язаного з незаконним звільненням.
Позов мотивовано тим, що 10 липня 2017 року позивача прийнято на посаду головного спеціаліста відділу представництва державної організації Вишневський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги. 
14 березня 2018 року ОСОБА_1 отримав лист від відповідача                        від 03 березня 2018 року про надання пояснень щодо причини відсутності на роботі в період, починаючи з 01 березня 2018 року. А також, 14 березня           2018 року о 18 год. 05 хв. через електронну пошту позивач отримав наказ про звільнення з роботи з 14 березня 2018 року за прогули без поважних причин. 
В період з 26 лютого 2018 року по 14 березня 2018 року позивач перебував у стані тимчасової непрацездатності, що підтверджується листком непрацездатності. Тому, 15 березня 2018 року подав заяву про скасування наказу про його звільнення, скасування запису в трудовій книжці та надав докази поважності відсутності його на роботі - листок непрацездатності. До кінця робочого дня, наказ про скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 та поновлення його на роботі йому вручено не було. Не отримував такий наказ позивач і поштою. А тому, вважав себе у стані вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням та здійснював підготовку позовної заяви щодо оскарження наказу від 14 березня 2018 року про його звільнення. 
Разом з тим, у приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області позивачу стало відомо, що він наказом від 15 березня 2018 року поновлений на роботі. У зв`язку з тим, що в період перебування у стані вимушеного прогулу позивач знайшов нове місце роботі, він через свого роботодавця звернувся до відповідача з проханням про звільнення, у зв`язку з переведенням. Однак, 02 липня 2018 року позивача звільнено з роботи за прогули без поважних причин. 
Позивач вважає таке звільнення незаконним та таким, що порушує його права та інтереси.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області                       від 21 грудня 2018 року позов задоволено частково. 
Визнано звільнення ОСОБА_1 незаконним та скасовано наказ директора Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 02 липня 2018 року про звільнення з посади головного спеціаліста відділу представництва Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_1 .
Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу представництва державної організації Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, починаючи з 02 липня 2018 року. 
Стягнуто з державної організації Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_1 18 400 грн компенсації за час вимушеного прогулу та 2000 грн компенсації за завдану моральну шкоду. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
24 січня 2019 року Києво-Святошинським районним судом Київської області ухвалено додаткове рішення у справі, яким допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць. 
Стягнуто з державної організації Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_1 3000 грн, понесених витрат на правову допомогу. 
Стягнуто з державної організації Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_1                            2 291,98 грн витрат, пов`язаних з проведенням експертизи. 
Стягнуто з державної організації Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь держави судовий збір в розмірі 1 762 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умовами роботи позивача не було визначене його постійне місце роботи із зазначенням періоду часу перебування в цьому місці. З Положення про організацію роботи відповідача вбачається, що спеціалісти центру виконують свою роботу шляхом надання послуг з представництва в судах, що виключає можливість бути присутнім на роботі в одному визначеному місці, крім випадків, визначених відповідно до графіку чергувань. Однак, відповідачем такого графіку чергувань суду не надано. 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не мав обов`язку з`являтись до місця знаходження офісу відповідача, оскільки, належним чином здійснювати покладені на нього трудові обов`язки з приводу представництва інтересів клієнтів мав в судових та інших державних і недержавних установах, передбачено Положенням. Суд вважав, що відсутні підстави для звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
Визнавши звільнення незаконним, суд вирішив стягнути з Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_1 18 400 грн компенсації за час вимушеного прогулу за період з 02 липня 2018 року по дату ухвалення даного рішення та 2 000 грн компенсації за завдану моральну шкоду. У решті позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції, посилаючись на висновок експерта за результатами проведення психологічної експертизи від 26 листопада 2018 року, проведеної Українським центром судових експертиз, виходив з того, що ситуація звільнення з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул) та супутні звільненню обставини заподіяли позивачеві погіршення психоемоційного стану та призвели до моральних страждань. Враховуючи обставини справи, беручи до уваги поведінку обох сторін конфлікту, суд дійшов до висновку про можливість стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 2 000 грн.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково, є підстави допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць, а також стягнути судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.
Суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи містять квитанції про сплату позивачем 7590 грн за проведення експертизи, договір про надання правничої допомоги, акт виконаних робіт та квитанції до прибуткового касового ордеру від 16 липня 2018 року та від 26 листопада      2018 року на загальну суму 35 000 грн. Жодних доказів того, що позивачем понесені витрати, пов`язані з переїздом в судові засідання не надано.
З урахуванням характеру спору, участь адвоката у судових засіданнях під час розгляду вказаної справи, суд дійшов висновку, що на користь позивача підлягає стягненню понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 
3 000 грн.                                   
Рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку позивачем в частині відмови у задоволенні заявлених ним до стягнення сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, судових витрат на психологічне дослідження, витрат на правничу допомогу адвоката та в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення з директора Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_2 18 400 грн матеріальної шкоди на користь центру. 
У частині визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі рішення суду позивач не оскаржував.
Постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року задоволено частково.          
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з державної організації Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_1 2 000 грн грошової компенсації за завдану моральну шкоду залишено без змін.
Рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення з державної організації Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_1 розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, шляхом збільшення його розміру з 18 400  грн до             31 679,88 грн. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що при обрахуванні середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача не можна враховувати виплати, здійснені з березня по червень 2018 року, тому слід обчислювати середній заробіток виходячи з виплат, які ОСОБА_1 отримав у січні та лютому            2018 року, відпрацювавши повні місяці.
Виходячи з того, що кількість робочих днів за час вимушеного прогулу, а саме за період з 02 липня 2018 року по 21 грудня 2018 року, становить 123 дні, сума за час вимушеного прогулу складає 31 679,88 грн (257,56 грн х 123 дні) та підлягає стягненню на користь позивача.
За наведених обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції неправильно обраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу, а тому в цій частині рішення суду підлягає зміні.
Відхиляючи доводи позивача в іншій частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що питання про розподіл судових витрат вирішено додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року.
Вишневський міський центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги в особі директора ОСОБА_2 не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, до якої приєднався ОСОБА_3 . 
Крім того, Вишневський міський центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року.
Постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року апеляційну скаргу Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, до якої приєднався ОСОБА_3 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року - залишено без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області                          від 21 грудня 2018 року, з урахуванням змін, внесених постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року - залишено без змін.
Апеляційну скаргу Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року - задоволено частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року - задоволено.
Додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року в частині стягнення з державної організації Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, витрат пов`язаних з проведенням експертизи та судового збору - змінено.
Стягнуто з державної організації Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь ОСОБА_1 судові витрати (витрати на правову допомогу та витрати на оплату експертизи) у розмірі 4250 грн, 105 грн судового збору.
Стягнуто з державної організації Вишневського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги на користь держави судовий збір у розмірі 3 167,98 грн.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі відповідача. 
Апеляційний суд врахував, що судом першої інстанції було неправильно проведено розрахунок середнього заробітку, проте, оскільки, в даній частині рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги             ОСОБА_1 переглянуто апеляційним судом і постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року виправлено допущені помилки, шляхом зміни рішення в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, збільшено його розмір з 18 400  грн до 31 679,88 грн, колегія суддів, погодилась з висновками, викладеними в постанові                     від 21 листопада 2019 року і вважала їх встановленими та такими, що не підлягають повторному перегляду судом апеляційної інстанції.
Оцінюючи доводи заявників щодо незаконності додаткового рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року, апеляційний суд виходив з наступного. 
Згідно зі статтею 430 ЦПК України суддопускає негайне виконання рішень, зокрема, у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Таким чином, висновки суду першої інстанції, викладені у додатковому рішенні щодо допущення негайного виконання рішення суду в частині поновлення працівника на роботі та стягнення суми середнього заробітку за один місяць, є вірними та обґрунтованими.
Апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції, викладеними в додатковому рішенні в частині вирішення питання судових витрат та виходив з того, що позивачем понесено витрати на правову допомогу у розмірі 35 000 грн. та витрати на проведення психологічного дослідження у розмір 7 590 грн. Позивачем надано достатньо належних та допустимих доказів, які підтверджують витрати, понесені ним на правничу допомогу у розмірі 35 000 грн. Також підтверджено оплату за проведення експертизи долученою квитанцією від 23 листопада 2018 року, що також відноситься до судових витрат.
Позовні вимоги позивача у даній справі задоволені частково, на загальну суму 31 679,88 грн, що становить 10 % від загальної суми заявлених позовних вимог - 315 850 грн, тому судові витрати розраховуються пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так, на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати (пов`язані з витратами на правову допомогу та експертизу) у розмірі 4 250 грн, що становить 10 % від витрат, понесених і належним чином підтверджених позивачем ( 35 000 грн + 7 590 грн = 42 590 грн)
Крім того, ОСОБА_1 надано квитанцію про сплату судового збору за вимогу щодо стягнення моральної шкоди, на суму 1 058 грн, а тому, з урахуванням частково задоволених вимог в цій частині, на його користь з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 105 грн ( 10%).
Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_1 та її рух в суді касаційної інстанції
У касаційній скарзі, поданій до суду 28 грудня 2019 року,   ОСОБА_1 , не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції в частині розміру стягнутої на його користь суми моральної шкоди, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить змінити прийняті апеляційним судом постанови від 21 листопада 2019 року та від 04 грудня 2019 року в оскаржуваній частині та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 250 00 грн.
Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги відмовлено. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху для виправлення недоліків, а саме: на підтвердження наведених заявником підстав поновлення строку на касаційне оскарження подати довідку суду про дату отримання судового рішення апеляційного суду або інші належні докази з приводу недотримання апеляційним судом вимог щодо порядку видачі або направлення копій судових рішень, або навести інші підстави для поновлення строку з відповідними доказами; сплатити судовий збір за подачу касаційної скарги.
На виконання вимог ухвали суду позивач надав матеріали на усунення недоліків касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2020 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження та клопотання про звільнення від сплати судового збору задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанов Київського апеляційного суду                від 21 листопада 2019 року та від 04 грудня 2019 року. Звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору. Відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою на постанови Київського апеляційного суду                            від 21 листопада 2019 року та від 04 грудня 2019 року.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги ОСОБА_1 . 
Касаційна скарга мотивована тим, що згідно з висновком експерта                       ТОВ «Український центр судових експертиз» за наслідками проведення психологічного дослідження наявності та розміру спричинених моральних страждань позивачу визначено розмір моральної шкоди еквівалентно                  29 мінімальних заробітних плат. Позивач подавав судову практику  у іншій справі, у якій особі було відшкодовано 250 000 моральної шкоди. Проте, не будучи спеціалістом у сфері психологічних знань, визначив розмір нанесених позивачу моральних страждань, тобто моральної шкоди у розмірі 2 000 грн. Суд апеляційної інстанції мав задовольнити вимогу про стягнення моральної шкоди в розумному розмірі, а не в розмірі нижчому, ніж прожитковий мінімум, але цього не зробив, у зв`язку чим прийняв помилкові у цій частині постанови. Висновки щодо визначення розміру моральної шкоди в сумі 2000 грн не мотивовані та не обґрунтовані. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги
 
У касаційній скарзі Вишневський місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги, не погоджуючись з рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року, додатковим рішенням цього ж суду від 24 січня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року в частині задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд. 
 
Узагальнені доводи касаційної скарги Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази та не встановили обставин, що мають суттєве значення та підтверджують дотримання роботодавцем вимог трудового законодавства при звільненні позивача. 
Судами не враховано, що відповідачем були надані докази того, що 
ОСОБА_1 стало відомо про існування наказу про поновлення його на роботі від 15 березня 2018 року в день його винесення. Проте позивач умисно уникав від отримання інформації про його поновлення на роботі. Вишневський МЦ виконав усі зобов`язання та можливості щодо ознайомлення позивача з фактом його поновлення на роботі та вручення йому наказу. 
В оскаржуваних рішеннях суди першої та апеляційної інстанції перевищили свої повноваження та фактично, замість роботодавця встановили позивачу місце роботи на підставі неіснуючих документів, наявність яких вказав позивач, проте, які не встановлені законодавчо. Так, всупереч наявним документам, що надали відповідачі, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що позивач не мав обов`язку з`являтись до місця знаходження офісу відповідача, при цьому, міг належним чином здійснювати покладені на нього трудові обов`язки з приводу представництва інтересів клієнтів в судових та інших державних і недержавних установах. Проте судами не враховано, що саме роботодавець встановлює функціональні обов`язки та розпорядок роботи працівників.
В матеріалах справи міститься посадова інструкція головного спеціаліста відділу представництва Вишневського МЦ, у пункті якої 2 «Завдання та обов`язки» визначено повний обсяг його повноважень, та з якою ОСОБА_1 ознайомлено під розпис.  Відповідно пункту 1.7. цієї інструкції режим роботи головного спеціаліста відділу визначається згідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку, встановленого місцевим центром (робочий день з       9.00 до 18.00 години). Позивач не надав доказів, що йому було встановлено інший, винятковий від інших працівників графік роботи, який дозволяв би йому не з`являтися на роботі.
Судами допущено однобічність у дослідженні доказів, надано перевагу доказам, які надав позивач, та відхилено доводи відповідача щодо дослідження поданих ним доказів.
Так, 02 липня 2018 року, члени спеціальної комісії Вишневського МЦ, яка щоденно фіксувала відсутність ОСОБА_1 на роботі з 16 березня 2018 року по 02 липня 2018 року, вперше з 16 березня 2018 року мали змогу вручити йому особисто лист з вимогою надати пояснення щодо поважності причин відсутності на роботі, про ненадання яких протягом трьох годин 02 липня           2018 року і було складено відповідний акт, який і став однією з підстав звільнення ОСОБА_1 02 липня 2018 року з посади головного спеціаліста відділу представництва Вишневського МЦ.
Висновки судів попередніх інстанцій щодо наявності завданої позивачу моральної шкоди ґрунтуються на припущеннях.
Суди першої та апеляційної інстанцій по суті ухвалили рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки особи, що не була залучена до участі у справі, а саме - ОСОБА_3 , та безпосередньо його покази суди не дослідили.
Судами не враховано, що позивач ввів в оману ФОП ОСОБА_3 , чим штучно створив обставини його працевлаштування, що призвело до помилкового висновку суду про те, що позивач вважає себе таким, що перебуває в стані вимушеного прогулу, у зв`язку зі звільненням. 
При розгляді заяви позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, судом першої інстанції були порушені норми частини четвертої статті 270 ЦПК України, які допускають розгляд справи щодо винесення додаткового рішення у відсутності сторін лише у випадку їх повідомлення належним чином.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги  ОСОБА_3 .
У касаційній скарзі ОСОБА_3 , не погоджуючись з рішеннями Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року в частині задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.
Узагальнені доводи касаційної скарги  ОСОБА_3 .
 
Касаційна скарга мотивована тим, що вирішений оскаржуваними рішеннями спір між сторонами опосередковано стосується прав та інтересів                 ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_1 вів його в оману, а висновки судів про працевлаштування позивача до ФОП ОСОБА_3 не відповідають дійсності.
Суд першої інстанції повинен був перевірити  і об`єктивно встановити обставини спірних правовідносин, а не приймати до уваги документи, які нібито подані від імені ОСОБА_3 . Судами не враховано, що докази, на які посилається позивач є неналежними, подані до суду неналежним способом та за відсутності довіреності, виданої ОСОБА_3 та без його згоди.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи   
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 , позивач заперечує проти його доводів та просить закрити касаційне провадження за цією касаційною скаргою, а у разі відмови у закритті касаційного провадження, відмовити у задоволенні касаційної скарги. 
Також позивачем подано клопотання про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 з тих підстав, що оскаржуваними рішеннями не вирішувались питання про його права та обов`язки. 
Відзиви на касаційні скарги іншими учасниками справи до суду не подано. 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційні скарги задоволенню не підлягають.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Наказом Вишневського місцевого центру надання безоплатної вторинної правової допомоги від 06 липня 2017 року ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста відділу організації надання безоплатної вторинної правової допомоги та роботи з адвокатами Вишневського місцевого центру зайнятості з надання безоплатної правової допомоги з посадовим окладом відповідно до штатного розпису та випробувальним терміном 2 місяці.
Наказом від 07 вересня 2017 року ОСОБА_1 переведено на посаду головного спеціаліста відділу представництва з посадовим окладом відповідно до штатного розпису. 
01 березня 2018 року відповідно до наказу №01-25/3 Вишневським місцевим центром зайнятості з надання безоплатної правової допомоги призначено спеціальну комісію, уповноважену зафіксувати факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці шляхом складання відповідного акту.
14 березня 2018 року наказом №01-25/6-К ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу представництва відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, починаючи з 14 березня 2018 року за прогули без поважних причин. Підставами звільнення зазначено: табель обліку робочого часу, акти про відсутність на роботі, доповідні записки начальника відділу представництва та головного спеціаліста відділу організаційної роботи, акт щодо ненадання пояснень.
Наказом Вишневського місцевого центру надання безоплатної вторинної правової допомоги від 15 березня 2018 року, скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 , з тих підстав, що останнім надано листок непрацездатності за період з 26 лютого 2018 року по 14 березня 2018 року, та зобов`язано головного бухгалтера здійснити перерахунок коштів, сплачених ОСОБА_1 за розрахунково-платіжною відомістю за березень 2018 року. Підпис про ознайомлення із вказаним наказом ОСОБА_1 у наказі відсутній.
Наказом від 16 березня 2018 року призначено спеціальну комісію, яку уповноважено зафіксувати факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці шляхом складання відповідного акту.
27 червня 2018 року Вишневським місцевим центром з надання безоплатної правової допомоги отримано лист ФОП ОСОБА_3 , в якому останній зазначив про прийняття на роботу ОСОБА_1 юрисконсультом, та прохання звільнити ОСОБА_1 з   Вишневського місцевого центру надання безоплатної вторинної правової допомоги, у зв`язку з переводом до ФОП згідно з пунктом 5 статті 36 КЗпП України.
Листом від 02 липня 2018 року ФОП ОСОБА_3 повідомлено, що             ОСОБА_1 з 02 липня 2018 року звільнено з посади головного спеціаліста Вишневського місцевого центру зайнятості з надання безоплатної правової допомоги.
Так, згідно з наказом від 02 липня 2018 року звільнено ОСОБА_1 - головного спеціаліста відділу представництва Вишневського місцевого центру надання безоплатної вторинної правової допомоги відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП Україниз 02 липня 2018 року за прогули без поважних причин. Підставами зазначено табелі обліку робочого часу табелі обліку робочого часу за березень, квітень, травень, червень, липень 2018 року, акти про відсутність на роботі, доповідні записки начальника відділу представництва Вишневського МЦ ОСОБА_8, доповідні записки головного спеціаліста відділу організації роботи, юридичного забезпечення діяльності та персоналу ОСОБА_7 , акти щодо ненадання працівником ОСОБА_1 письмових пояснень про відсутність на роботі. 
Пояснення щодо відсутності на роботі, які стали причиною звільнення ОСОБА_1 , у нього не відбирались. З наказом про поновлення на роботі позивача не ознайомлено.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 43 Конституції Українивизначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП Українипередбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Таким чином, у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП Українивстановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.
Обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця. 
Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності.
Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази.
Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих працівнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку здійснюється на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.
У справі, яка переглядається установлено, що пояснення щодо відсутності на роботі, які стали причиною звільнення ОСОБА_1 у нього не відбирались, з наказом про поновлення на роботі від 15 березня 2018 року, про скасування наказу про звільнення, позивача не ознайомлено, а наявні в матеріалах справи докази щодо оскарження наказу про звільнення з роботи                        від 14 березня 2018 року свідчать про те, що позивач вважав себе таким, що перебуває у стані вимушеного прогулу, у зв`язку зі звільненням.
При цьому, умовами роботи позивача не визначено його постійне місце роботи із зазначенням періоду часу перебування в цьому місці. За змістом Положення про організацію роботи відповідача, спеціалісти виконують свою роботу шляхом надання послуг з представництва в судах та інших органах, виконують роботу за межами офісу, що виключає можливість бути присутнім на роботі в одному визначеному місці, крім випадків визначених графіком чергувань. Однак, відповідачем такого графіку чергувань, з якого б вбачалось в який час і в якому місці чергування здійснює саме позивач до суду надано не було.                                Крім того, встановлено, що лист-вимога про надання пояснень про відсутність на роботі був вручений позивачу саме за місцем здійснення ним представництва в Києво-Святошинському районному суді Київської області.
Установивши наведені обставини, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про незаконність звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, та наявність правових підстав для його поновлення на роботі. 
Частиною другою статті 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Установивши, що судом першої інстанції неправильно обраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції виправив допущену судом помилку, змінивши рішення суду у цій частині та збільшив розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача з          18 400 грн до 31 679,88 грн.
Обчислюючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню, судом апеляційної інстанції враховано положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, з подальшими змінами та доповненнями.
Правильність розрахунку, проведеного апеляційним судом, відповідачем не спростовано, власного розрахунку не наведено.
Доводи касаційної скарги відповідача не спростовують висновків судів попередніх інстанції щодо незаконності звільнення позивача за пунктом  4 частини першої статті 40 КЗпП України. При цьому, у касаційній скарзі не міститься доводів щодо неправильності проведеного апеляційним судом розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
За своїм змістом усі доводи касаційної скарги відповідача зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, зокрема, щодо незаконності підстав звільнення позивача за прогули без поважних причин, тобто стосуються переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
При цьому, у справі, яка переглядається, судами надано належну оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу приписів статті 400                       ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може з тих підстав, що встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.
Доводи касаційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при ухваленні додаткового рішення, зокрема щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення за відсутності відповідача, є необґрунтованими, оскільки за положеннями частини четвертої статті 270 ЦПК України суд у разі необхідності може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. При цьому неприбуття у судове засідання цих осіб не перешкоджає розгляду заяви. 
Касаційна скарга відповідача не містить доводів на спростування правильності висновків суду першої інстанції щодо вирішених у додатковому рішенні питань, в тому числі щодо правильності розподілу судових витрат. 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зводяться до його незгоди із прийнятими судами до уваги доказами, зокрема поданими від його ім`я стосовно працевлаштування позивача у ФОП ОСОБА_3 , що на думку заявника опосередковано впливає на його права і обов`язки. Проте, у цій справі не встановлювався факт виникнення трудових правовідносин позивача з ФОП ОСОБА_3 і такі обставини не перевірялись, а предметом спору було встановлення наявності підстав для звільнення ОСОБА_1 відповідно до пунктом 4 частини першої статті 40  КЗпП України (прогул без поважних причин).
Щодо часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.
Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Відповідно до змісту наведеної норми, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Установивши, що діями відповідача порушено трудові права позивача та завдано йому моральної шкоди, суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився апеляційний суд, правильно застосував положення статті 237-1 КЗпП України та з урахуванням характеру порушення його прав, тяжкості і істотності вимушених змін у житті внаслідок порушення трудових прав та зусиль, вжитих для їх відновлення, визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 2 000 грн, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
Доводи касаційної скарги позивача щодо недостатності стягнутої з відповідача суми моральної шкоди та необхідності врахування при визначенні розміру відшкодування цієї шкоди висновок експерта ТОВ «Український центр судових експертиз» за наслідками проведення психологічного дослідження є необґрунтованими, оскільки розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається саме судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина 3 статті 23 ЦК України). 
Доводи касаційної скарги про те, що суди не надали належної оцінки висновку експерта ТОВ «Український центр судових експертиз» за наслідками проведення психологічного дослідження є помилковими, оскільки суди оцінили цей доказ та врахували, що ситуація звільнення з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул) та супутні звільненню обставини заподіяли позивачу погіршення психоемоційного стану та призвели до моральних страждань. Проте, з урахуванням поведінки обох сторін конфлікту, суд дійшов висновку про можливість стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 2 000 грн, що за встановлених у цій справі обставин відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.   
За своїм змістом усі доводи касаційної скарги позивача зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, необхідності їх переоцінки, зокрема, у тому контексті, який на думку позивача свідчить про завдання йому моральної шкоди у більшому розмірі, ніж визначено судом, тобто стосуються переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Звертаючись до суду з касаційними скаргами, усі заявники, кожен в у тій частині судових рішень, яку оскаржує, обґрунтовують вимоги про скасування цих рішень посиланням на необхідність переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, проте правильності висновків судів не спростовують.  
Вказані доводи касаційних скарг є аналогічними аргументам апеляційних скарг, як позивача, так і відповідача, до апеляційної скарги якого приєднався на стадії апеляційного розгляду справи ОСОБА_3 , та яким суд апеляційної інстанції дав належну оцінку та їх спростував, сформулювавши обґрунтовані висновки у прийнятих ним постановах. У зв`язку з наведеним, Верховний Суд не вбачає підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявників.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційних скаргах не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.  
 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та постанови апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують. 
Колегія суддів не вбачає підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 з підстав, наведених позивачем у клопотанні, оскільки вказана особа приєдналася до апеляційної скарги відповідача на стадії апеляційного розгляду справи і його клопотання було задоволено апеляційним судом, тому відсутні підстави вважати, що вказана особа позбавлена права на відповідне касаційне оскарження, оскільки вважає, що оскаржуваними рішеннями вирішено питання про його права і обов`язки, а щодо нього встановлено преюдиційні обставини. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , касаційну скаргу Вишневського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги та касаційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області                         від 21 грудня 2018 року у нескасованій апеляційним судом частині, додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2019 року, постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     В. С. Висоцька
 
      І. В. Литвиненко
 
      І. М. Фаловська