Постанова
Іменем України 
 
19 жовтня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 341/102/18
провадження № 61-1086св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Комунальний заклад «Галицька центральна районна лікарня»,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Томин О. О., Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального закладу «Галицька центральна районна лікарня» (далі - КЗ «Галицька ЦРЛ») про визнання незаконним звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що з 29 березня 2004 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем та з 01 вересня 2015 року обіймала посаду інспектора з кадрів. Наказом від 10 липня 2017 року № 84-в їй було надано основну щорічну відпустку з 17 липня по 14 серпня 2017 року, під час якої вона виїхала за кордон до Польщі. Не маючи можливості повернутися додому до закінчення відпустки, 09 серпня 2017 року вона надіслала головному лікарю КЗ «Галицька ЦРЛ» Журавецькому Л. Б. заяву, в якій просила звільнити її з роботи за угодою сторін з 14 серпня 2017 року. Однак відповідач не надав своєї згоди на її звільнення за пунктом 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), про що свідчить отримана нею 25 серпня 2017 року відповідь роботодавця. Наказом КЗ «Галицька ЦРЛ»від 22 серпня 2017 року № 59-к її було звільнено із займаної посади за прогул без поважних причин за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України з 23 серпня 2017 року. Однак у день звільнення відповідач не ознайомив її із вказаним наказом та не видав належним чином оформлену трудову книжку, що є порушенням вимог статті 47 КЗпП України. Крім того, відповідачем були складені акти про її відсутність без поважних причин на робочому місці, хоча згідно з табелями обліку робочого часу 15 та 16 серпня 2017 року вона перебувала на роботі. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила: визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення; поновити її на роботі; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
 
Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2018 року у складі судді Максимчина Ю. Д. позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ КЗ «Галицька ЦРЛ» від 22 серпня 2017 року № 59-к про звільнення  ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України з 23 серпня 2017 року. Поновлено ОСОБА_1 на роботі. Стягнуто з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 48 401,22 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 3 200 грн допущено до негайного виконання.
 
Додатковим рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2018 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що всупереч положенням статей 47, 149 КЗпП України відповідач не відібрав у  ОСОБА_1  письмові поясненняпро причини її відсутності на робочому місці, а також в день звільнення не видав їй копію оспорюваного наказу та належним чином оформлену трудову книжку. Оскільки позивача було звільнено з порушенням вимог трудового законодавства, то наявні підстави для поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року апеляційну скаргу КЗ «Галицька ЦРЛ» задоволено. Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2018 року та додаткове рішення цього ж суду від 26 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що  ОСОБА_1 не довела тих обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог. Сукупність наявних в матеріалах справи доказів підтверджує факт відсутності позивача на робочому місці 15 та 16 серпня 2017 року, у зв`язку з чим її звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є законним. Оскільки до 14 листопада 2017 року  ОСОБА_1 знаходилася в Польщі, то надіслане їй роботодавцем поштове повідомлення про необхідність отримання трудової книжки не було вручене адресату. Однак одразу ж після повернення позивача до України КЗ «Галицька ЦРЛ» видав їй копію наказу про звільнення разом з трудовою книжкою. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, оскільки факт порушення позивачем трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У січні 2019 року  ОСОБА_1  подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року, а рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 26 вересня 2018 року залишити в силі.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не встановив достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору. Всупереч положенням статті 149 КЗпП Українивідповідач не відібрав у неї письмові поясненняпро причини її відсутності на робочому місці. Крім того, вона не отримувала повідомлення органу первинної профспілкової організації щодо розгляду подання роботодавця про її звільнення з роботи. КЗ «Галицька ЦРЛ» безпідставно не задовольнив її заяву про розірвання трудового договору за угодою сторін за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 18 січня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Галицького районного суду Івано-Франківської області.
 
31 липня 2019 року справа № 341/102/18 надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
 
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Згідно з частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
 
Судами встановлено, що з 29 березня 2004 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з КЗ «Галицька ЦРЛ» та з 01 вересня 2015 року обіймала посаду інспектора з кадрів.
 
Наказом від 10 липня 2017 року № 84-в позивачу було надано основну щорічну відпустку з 17 липня по 14 серпня 2017 року, під час якої вона виїхала за кордон до Польщі. 
 
09 серпня 2017 року ОСОБА_1 надіслала на адресу КЗ «Галицька ЦРЛ» заяву, в якій просила звільнити її із займаної посади за угодою сторін з 14 серпня 2017 року.
 
Згідно з листом від 14 серпня 2017 року № 682 відповідач не надав своєї згоди на звільнення позивача з роботи за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
 
15 та 16 серпня 2017 року  ОСОБА_1 не з`явилася на роботу, про що свідчать доповідні записки старшого інспектора з кадрів Ткачівської Г. С. та акти про відсутність працівника на робочому місці. 
 
Позивач не повідомила роботодавця про причини своєї відсутності на роботі, на телефонні дзвінки не відповідала. 
 
16 серпня 2017 року КЗ «Галицька ЦРЛ» звернувся до голови Галицького районного профспілкового комітету Інжицької Н. О. з поданням про отримання згоди на звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв`язку з прогулом без поважних причин. 
 
Рішенням Галицького районного профспілкового комітету від 18 серпня 2017 року було надано згоду на звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
 
Наказом від 22 серпня 2017 року № 59-кОСОБА_1 звільнено з посади інспектора з кадрів КЗ «Галицька ЦРЛ» з 23 серпня 2017 року на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул без поважних причин).
 
12 грудня 2017 року Управлінням держпраці в Івано-Франківській області було винесено припис № 09-08-343/611-435, яким зобов`язано головного лікаря КЗ «Галицька ЦРЛ» ОСОБА_2 не допускати порушень трудового законодавства, в тому числі наголошено про необхідність належним чином вести табелі робочого часу, своєчасно нараховувати працівникам заробітну плату та вносити відповідні записи до трудових книжок. 
 
На виконання вказаного припису головним лікарем ОСОБА_2 було проведено інструктивну нараду, зокрема старшому інспектору з кадрів ОСОБА_3 доручено вести постійний контроль за правильністю та точним відображенням обліку роботи працівників КЗ «Галицька ЦРЛ». Усунено порушення щодо обліку робочого часу інспектора з кадрів ОСОБА_1 шляхом внесення записів про її відсутність на робочому місці 15 та 16 серпня 2017 року.
 
Апеляційним судом також встановлено, що позивач повернулася до України лише 14 листопада 2017 року, а тому надіслане їй роботодавцем поштове повідомлення про необхідність отримання трудової книжки у зв`язку із звільненням з роботи не було вручене адресату. 
 
ОСОБА_1 отримала на руки трудову книжку 16 листопада 2017 року, що не заперечувалося сторонами.
 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 06 листопада 1992 року № 3 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). 
 
Прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.
 
За змістом частин першої-третьої, п`ятої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема пунктом 4 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.
 
Частиною першою статті 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.
 
Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
 
До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).
 
У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15 наведено правовий висновок про те, що пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.
 
За змістом положень статей 147-1, 149 КЗпП України, статті 81 ЦПК України у справах щодо притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності обов`язок доказування правомірності застосування дисциплінарного стягнення покладається на роботодавця.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності і взаємозв`язку, дійшов правильного висновку про те, що 15 та 16 серпня 2017 року позивач повинна була перебувати на робочому місці, проте в ці дні нею було допущено прогул без поважних причин, внаслідок чого відповідач мав законні підстави для її звільнення із займаної посади за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.  ОСОБА_1  не заперечувала факт її відсутності на роботі у зв`язку з несвоєчасним поверненням з відпустки.
 
При цьому, обґрунтовано пославшись на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15, апеляційний суд правильно виходив з того, що КЗ «Галицька ЦРЛ» неодноразово намагалося встановити причини відсутності позивача на роботі та відібрати в неї письмові пояснення. При доведеності порушення працівником трудової дисципліни, невідібрання в нього письмових пояснень з приводу його відсутності на роботі не може бути підставою для визнання наказу про звільнення незаконним.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи  ОСОБА_1  про те, що всупереч вимогам статті 43 КЗпП України профспілковий комітет розглянув подання відповідача про розірвання трудового договору без її участі, не заслуговують на увагу, оскільки апеляційним судом встановлено, що до 14 листопада 2017 року позивач перебувала за кордоном. Тому за відсутності заявника на території України профспілкова організація не мала можливості вручити їй відповідне запрошення та розглянути вказане подання у присутності працівника. 
 
Крім того, висновок профспілкової організації про доцільність звільнення позивача з роботи не був покладений в основу оскаржуваного рішення. Цей доказ був оцінений судом апеляційної інстанції в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами. 
 
Зважаючи на те, що роботодавець довів факт правомірності притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, відсутні підстави для визнання оспорюваного наказу незаконним.
 
Аргументи заявника про те, що КЗ «Галицька ЦРЛ» безпідставно не задовольнив її заяву про розірвання трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, є неспроможними, оскільки сам по собі факт подання працівником заяви про звільнення за угодою сторін не є доказом погодження такої заяви роботодавцем та не покладає на власника обов`язку видати відповідний наказ.
 
Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто апеляційний суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов