СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2020 р.                                                                          Справа № 922/2219/19  

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя  Радіонова О.О., суддя Чернота Л.Ф., 
за участі секретаря судового засідання Пляс Л.Ф.,
за участі представників: 
позивача – Козачук І.М., витяг з наказу № 52 від 19.02.2020 "Про організацію самопредставництва  Міністерства оборони України, його посадових осіб у судах та інших державних органах"; витяг з наказу № 259 "Питання юридичної служби Міністерства оборони України"; витяг з наказу № 744 від 30.12.2016 "Про організацію претензійної та позовної роботи, самопредставництва, представництва інтересів Міністерства оборони України, Збройних Сил України у судах та інших державних органах, виконання судових рішень"; довіреність № 220/756Д від 23.12.2019,
1-го відповідача – Настусенко Д.Д., положення про Юридичний департамент Харківської міської ради; посадова інструкція завідувача сектору правової роботи відділу з питань земельних відносин Юридичного департаменту Харківської міської ради; довіреність № 08-21/1949/2-20 від 04.08.2020,
2-го відповідача – Скриннік І.А., свідоцтво про паво на заняття адвокатською діяльністю№ 1706 від 13.03.09; довіреність № 938 від 08.08.2019,
1-ої третьої особи – ОСОБА_1 , витяг з наказу (по особовому складу) № 79 від 03.05.19; положення про квартирно-експлуатаційний відділ міста Харкова затв. наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17.12.2019 № 287; посадова інструкція юрисконсульта; довіреність № 3024 від 10.07.2020,
2-ої третьої особи – не з`явився;
3-ої третьої особи – не з`явився;
4-ої третьої особи – не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача, Міністерства оборони України, м. Київ, (вх. №3588 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 16.10.2019 (повне рішення складено 29.10.2019, суддя Новікова Н.А.) у справі № 922/2219/19 
за позовом Міністерства оборони України, м. Київ, 
до 1) Харківської міської ради, м. Харків, 
2) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , м. Харків, 
за участі третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:
1. Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харків, м. Харків, 
2. Всеукраїнську громадська організація Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, м. Київ, 
3. Фонд державного майна України, м. Київ, 
4. Товариство з обмеженою відповідальністю “САФАРІ-УКРАЇНА”, м. Київ, 
про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року Міністерство оборони України звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з вимогами:
- Витребувати земельну ділянку площею 1,795 та, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1742059463101, кадастровий номер 6310137200:13:001:0282, що розташована по АДРЕСА_1 , з незаконного володіння Харківської міської ради (61003, м. Харків, пл. Конституції, 7, код ЄДРПОУ - 04059243) у власність держави в особі Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6, код ЄДРПОУ - 00034022).
- Витребувати земельну ділянку площею 3,2444 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1742206863101, кадастровий номер 6310137200:13:001:0283, що розташована по АДРЕСА_1 , з незаконного володіння Харківської міської ради (61003, м. Харків, пл. Конституції, 7, код ЄДРПОУ - 04059243) у власність держави в особі Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 6, код ЄДРПОУ - 00034022).
- Визнати договір оренди земельної ділянки площею 1,795 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1742059463101, кадастровий номер 6310137200:13:001:0282, укладений 09.01.2019 між Харківською міською радою (61003, м. Харків, пл. Конституції, 7, код ЄДРПОУ - 04059243) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ІПН - НОМЕР_2 ) недійсним.
- Визнати договір оренди земельної ділянки площею 3,2444 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1742206863101, кадастровий номер 6310137200:13:001:0283, укладений 09.01.2019 між Харківською міською радою (61003, м. Харків, пл. Конституції, 7, код ЄДРПОУ - 04059243) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ІПН - НОМЕР_2 ) недійсним.
- Зобов`язати ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ІПН - НОМЕР_2 ) за власний рахунок знести самочинно збудоване нерухоме майно, а саме: об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300323063101, Харківська обл., м. Харків, вул. Таборова, 2-6, що належить ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300295463101, нежитлова будівля літ. “АЖ-1” загальною площею 17,2 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (НІН - НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300251863101, нежитлова будівля літ. “АБ-1” загальною площею 2,1 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300235463101, нежитлова будівля літ. “Щ-1” загальною площею 2,1 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300229963101, нежитлова будівля літ. “Ц-1” загальною площею 5,2 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300223863101, нежитлова будівля літ. “АД-1” загальною площею 4,6 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300222163101, нежитлова будівля літ. “АЛ-1” загальною площею 35,3 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300203763101, нежитлова будівля літ. “АВ-1” загальною площею 16,5 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300203563101, нежитлова будівля літ. “У-1” загальною площею 13,9 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300201063101, нежитлова будівля літ. “ф-1” загальною площею 94,3 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300194463101, нежитлова будівля літ. “АК-1” загальною площею 47,0 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300186663101, нежитлова будівля літ. “Ю-1” загальною площею 4,7 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300173863101, нежитлова будівля літ. “4-1” загальною площею 2,3 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300170663101, нежитлова будівля літ. “АЄ-1” загальною площею 15,1 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300158163101, нежитлова будівля літ. “АГ-1” загальною площею 20,3 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300083863101, нежитлова будівля літ. “Я-1” загальною площею 4,8 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300083163101, нежитлова будівля літ. “АМ-1” загальною площею 156,9 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300082863101, нежитлова будівля літ. “Х-1” загальною площею 6,5 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300080663101, нежитлова будівля літ. “Ш-1” загальною площею 3,4 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300064163101, нежитлова будівля літ. “АЗ-1” загальною площею 47,0 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300055763101, нежитлова будівля літ. “АА-1” загальною площею 2,1 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 300043463101, нежитлова будівля літ. “Т-1” загальною площею 123,6 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ); об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 35851304, нежитлову будівлю літ. “Р-1” загальною площею 276,5 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ).
Позовні вимоги позивачем обґрунтовані посиланням на те, що:
- незаконними та протиправними є дії Харківської міської ради та ФОП ОСОБА_2 щодо поділу земельної ділянки кадастровий номер 6310137200:13:001:0193, яка на праві власності належить державі, на дві окремі земельні ділянки з кадастровими номерами 6310137200:13:001:0282, 6310137200:13:001:0283, передачі їх в оренду та самовільне будівництво на ній будівель та споруд;
- належність земельної ділянки кадастровий номер 6310137200:13:001:0193 до державної власності в особі Міністерства оборони України доведена та підтверджена судовим рішенням у справі № 922/4117/15 – постановою Харківського апеляційного господарського суду Харків від 12.06.2017, відповідно до якої зазначена земельна ділянка була вилучена у ФОП ОСОБА_2 на користь КЕВ м. Харків, а також посилається на судове рішення у справі № 5023/4224/12;
- фактично передача земельної ділянки до КЕВ м. Харкова не відбулася, а на її території ФОП ОСОБА_2 продовжує здійснювати господарську діяльність;
- оскільки спірні земельні ділянки, які створені шляхом поділу, не є новоствореним майном, а реєстраційна дія по поділу майна не є підставою для припинення права держави в особі Міністерства оборони України, позивачем заявлені позовні вимоги про витребування земельних ділянок з кадастровими номерами 6310137200:13:001:0282, 6310137200:13:001:0283 з незаконного володіння Харківської міської ради у власність держави в особі Міністерства оборони України, з посиланням на статті 387, 388 ЦК України;
- Харківська міська рада, не маючи необхідного обсягу цивільної дієздатності, без згоди Кабінету Міністрів України, уклала оспорювані договори оренди від 09.01.2019 земельних ділянок, що відносяться до земель оборони, у зв`язку з чим перевищила свої повноваження на їх укладання, а відтак вони підлягають визнанню недійсними відповідно до статей 203, 215 ЦК України, статей 77, 78 ЗК України, статті 1 Закону України "Про використання земель оборони", статей 9, 14 статті 1 Закону України "Про Збройні Сили України";
- спірне нерухоме майно, які є власністю 2-го відповідача, збудовано на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети і взагалі відносилась до земель оборони, які повинні були перебувати на балансі КЕВ м. Харків, у зв`язку з чим на підставі ч. 4 ст. 376 ЦК України, підлягають знесенню відповідачем за власні кошти.
Рішенням господарського суду Харківської області від 16.10.2019 у справі № 922/2219/19      у задоволенні позову відмовлено повністю.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначив про те, що:
- позивач в якості доказу належності земельної ділянки за адресою АДРЕСА_3 , площею 5,0394 га, кадастровий номер 6310137200:13:001:0193 до земель державної власності та наявності права власності на дану земельну ділянку у Міністерства оборони України, посилається на висновки судів у господарських справах №5023/4224/12 та №922/4117/15;
- в постанові Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 у справі № 922/4117/15 судом фактично здійснено правовий аналіз та оцінка законодавства, яким регулювався правовий режим та порядок набуття статусу військового майна та фактів, яким обґрунтовувались позовні вимоги прокурора і подані на їх підтвердження докази, якими останній обґрунтовує належність спірної земельної ділянки (площа 5,0394 га) до державного майна зі статусом військового;
- при розгляді справи № 5023/4224/12 встановлено факт приналежності нерухомого майна - цілісний майновий комплекс "Стрілецько-стендовий комплекс Ради СТВМР Східного регіону ЗСУ" (стрілецько-стендовий комплекс "Залютін Яр"), (18 будівель), яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , на земельній ділянці площею 4,3 га.) до майна державної форми власності, і відповідно зроблено висновок про відсутність повноважень у ХМР щодо відчуження саме даного цілісного-майнового комплексу, а не земельної ділянки;
- у вищезазначених судових рішеннях не було досліджено обставин існування відповідних ділянок як об`єктів цивільних прав і відповідно підстав і порядку їх формування як земель державної форми власності;
- позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, а саме: технічної документації, проектів землеустрою, актів на право користування землею, закріплення земельної ділянки межовими знаками, цільове призначення земельної ділянки, як землі оборони, які б у відповідності з положеннями чинного земельного законодавства, посвідчували право Держави або Міністерства оборони України чи Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків на користування земельними ділянками, як площею 10 га, так і площею 25,46 га чи 45 га, а тим більше спірними земельними ділянками;
- ні Кабінетом Міністрів України, ні Міністерством оборони України рішень про встановлення чи зміну цільового призначення спірних земельних ділянок не приймалось та не надавалось, а з моменту набуття чинності Земельного кодексу України від 21.10.2001 органами державної влади відповідно до положень ст. 20 цього Кодексу не приймалось будь-яких рішень про встановлення стосовно земельної ділянки такої категорії земель, як землі оборони;
- станом на момент розгляду даної справи спірні земельні ділянки, які просить витребувати Міністерство оборони України, згідно договорів оренди від 09.01.2019 перебувають у володінні ФОП ОСОБА_2 , таким чином, звертаючись з віндикаційним позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, Міністерство повинно було витребувати спірне майно у безпосереднього володільця такого майна, яким є ФОП ОСОБА_2 , а не Харківської міської ради;
- згідно акту вилучення-передачі від 27.08.2018 та постанови про закінчення виконавчого провадження від 31.08.2018 ВП № 55809810, земельну ділянку було вилучено на користь КЕВ м. Харків та фактично виконано рішення суду, при цьому обставини щодо наявності обставин реєстрації КЕВ м. Харків права власності на земельні ділянки не є предметом дослідження у даній справі;
- на момент укладення спірних договорів оренди згідно відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав, вказані земельні ділянки відносяться до земель комунальної форми власності, власником є Харківська міська рада, і відповідно право розпорядження якими згідно Закону України "Про органи місцевого самоврядування" входить до повноважень Харківської міської ради; рішення Харківської міської ради №1132/18 від 20.06.2018 та №1241/18 від 17.10.2018 "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд", якими фактично здійснено передання спірних земельних ділянок в оренду та на виконання яких було укладено спірні договори оренди, є чинним та не скасованими, право власності на дані земельні ділянки в суді не оспорено;
- при вирішенні позовних вимог в частині визнання договорів оренди недійсними судом першої інстанції застосовано концепцію "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції та зроблено висновки про те, що право оренди ФОП ОСОБА_2 підпадає під захист не тільки національного, а і міжнародного законодавства, зокрема, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу до неї. Враховуючи, що рішення Харківської міської ради на підставі яких надавалась ФОП ОСОБА_2 земельні ділянки в оренди є чинними та не скасованими, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що визнання договорів оренди землі від 09.01.2019 призведе до порушення "принципу пропорційності", оскільки покладатиме надмірний індивідуальний тягар на підприємця, який є добросовісним набувачем майна;
- Ленінським районним судом м. Харків при розгляді справ №2/2024/2091/2012 та       № 2024/2-0705/11 встановлено, що станом на момент розгляду даних справи земельні ділянки на яких ФОП ОСОБА_2 здійснив самочинне будівництво перебували у користуванні ТОВ "Хантер" на підставі відповідного рішення Харківської міської ради та договору оренди, крім цього, як вбачається з зазначених рішень ТОВ "Хантер" як користувач земельної ділянки, на якій знаходиться майно, не заперечував проти визнання за ОСОБА_2 права власності на перелічене майно, у зв`язку з чим, позивачем не обґрунтовано наявність порушеного права останнього як власника земельних ділянок, на яких розташовано зазначене майно, оскільки, останнім не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що Міністерство оброни України є власником вказаних земельних ділянок по АДРЕСА_3 , а тому, враховуючи, що рішення судів на підставі яких визнано за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно згідно зазначеного позивачем переліку є чинними та не скасованими, відсутні підстави для задоволення вказаної позовної вимоги.
Позивач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення Господарського суду Харківської області від 16.10.2019 у справі № 922/2219/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
В обґрунтування своєї апеляційної скарги позивач посилається на те, що:
- відсутні у Харківської міської ради повноваження на володіння спірними земельними ділянками, оскільки земельна ділянка з кадастровим номером 6310137200:13:001:0193 (до її поділу) відповідно до постанови Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 по справі № 922/4117/15 була вилучена на користь Квартирно-ексаплуатаційного відділу м. Харків;
- під час розгляду справи № 922/4117/15 суд апеляційної інстанції дійшов висновку про ідентичність спірної земельної ділянки стрілецько-стендового комплексу ради Спортивного Товариства Військових мисливців та рибалок Східного регіону Збройних Сил України (стенд Харківських мисливців "Залютин Яр") з земельною ділянкою наданою в оренду ФОП ОСОБА_2 , поглинання останньої ділянкою пл. 4,3 га, правовий статус якої встановлено рішенням Господарського суду Харківської області від 02.12.2013 у справі № 5023/4224/12, залишеним в силі постановою Вищого господарського суду України від 21.07.2014;
- наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його визначено законом;
- обґрунтованими є заявлені позовні вимоги про витребування майна до Харківської міської ради, оскільки спірні земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровані саме за Харківською міською радою, що відповідає позиції Великої палати Верховного Суду, яка викладена в постановах від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16;
- ефективний захист прав Міноборони згідно постанови Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 у справі № 922/4117/15 в частині вилучення у ФОП ОСОБА_2 на користь КЕВ м. Харкова земельної ділянки кадастровий номер 6310137200:13:001:0193, не було реалізовано внаслідок поділу даної земельної ділянки;
- внаслідок недобросовісних дій відповідачів Міністерство оборони України не змогло ефективно захистити своє право, у зв`язку з поділом спірної земельної ділянки відповідачі юридично знищили предмет спору у справі № 922/4117/15/, чим фактично унеможливили реєстрацію речових прав держави в особі Міністерства оборони України на цю земельну ділянку;
- позивач не надавав будь-якого дозволу чи погодження ФОП ОСОБА_2 на будівництво на спірних земельних ділянках.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2019 визначено склад колегії суддів: Стойка О.В. – головуючий суддя (суддя-доповідач), судді: Попков Д.О., Пушай В.І.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.12.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України м. Київ на рішення господарського суду Харківської області від 16.10.2019 у справі №922/2219/19, запропоновано учасникам справи надати до канцелярії суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи в порядку ч. 2 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України та встановлено строк для подання до Східного апеляційного господарського суду заяв та клопотань, що пов`язані з розглядом справи із доказами надіслання їх копій іншим учасникам справи.
27.12.2019 до Східного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від 2-го відповідача, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , в якому 2-й відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без змін.
ФОП ОСОБА_2 (2-й відповідач) проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважав посилання апелянта на рішення Господарського суду Харківської області від 02.12.2013 у справі № 5023/4224/12 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 у справі № 922/4117/15 безпідставними, оскільки судом фактично здійснено правовий аналіз та оцінка законодавства, яким регулювався правовий режим та порядок набуття статусу військового майна.
2-й відповідач в обґрунтування своєї позиції у справі вказав на те, що:
- позивачем не було надано жодних доказів, які б у відповідності з положеннями чинного земельного законодавства, посвідчували право держави або Міністерства оборони України, або КЕВ м. Харкова на користування земельною ділянкою, як площею 10 га, так і площею 25,46 га чи 45 га;
- позивачем не надано суду доказів того, що спірні земельні ділянки передавалися Міністерству оборони України, або КЕВ м. Харкова, або будь-яким іншим військовим частинам, як юридичним особам, утвореним відповідно до законів України;
- державна реєстрація права власності на земельні ділянки здійснена після їх державної реєстрації у Державному земельному кадастрі, що відповідає вимогам ст. 79-1 ЗК України, а отже спірні земельні ділянки до прийняття Харківською міською радою рішення були зареєстровані на праві власності за територіальною громадою м. Харкова, тобто є об`єктом права комунальної власності, а тому Харківська міська рада правомірно розпорядилася земельною ділянкою, надавши її в оренди ОСОБА_2 для обслуговування нежитлових будівель, дані Державного земельного кадастру є офіційними, на цій земельній ділянці знаходиться належне на праві власності ОСОБА_2 нерухоме майно, що підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 07.12.2012 у справі № 2024/9266/2012, яке набрало законної сили;
- з боку ОСОБА_2 жодних неправомірних дій не вчинялося, право власності судом визнано за ОСОБА_2 на підставі ст. 376 ЦК України за рішенням суду, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання ФОП ОСОБА_2 за власний рахунок знести самочинно збудоване майно на спірних земельних ділянках;
- суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог про визнання договорів оренди від 09.01.2019 недійсними, посилаючись на те, що рішення Харківської міської ради, на підставі яких передані спірні земельні ділянки  в оренду та на виконання яких укладено спірні договори оренди, є чинними, право комунальної власності на дані земельні ділянки в суді не оспорено, а позивачем не наведено жодних фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання спірних договорів недійсними і настання відповідних наслідків.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.01.2020 призначено справу № 922/2219/19 до розгляду на 10.02.2020 о       10:00 год. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.02.2020 повідомлено сторони про оголошення перерви та продовження судового засідання у справі       №922/2219/19       на 24.02.2020 о 10:00 год. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 24.02.2020 провадження у справі №922/2219/19 за апеляційною скаргою Міністерства оборони України м. Київ на рішення господарського суду Харківської області від 16.10.2019 зупинено до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №916/2791/13.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 рішення господарського суду Одеської області від 13.12.2017 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.04.2019 у справі № 916/2791/13 в частині відмови в задоволенні позовних вимог Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради до Публічного акціонерного товариства “Туристично-виробнича фірма “Чорне море“ про зобов`язання знести самовільно побудовану споруду скасовано, справу в цій частині позовних вимог Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради направлено на новий розгляд до Господарського суду Одеської області. Також, Великою Палатою Верховного Суду 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 винесена окрема думка. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 01.09.2020 поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства оборони України м. Київ на рішення господарського суду Харківської області від 16.10.2019 у справі №922/2219/19. Розгляд справи призначено на 14.09.2020  об 11:30 год.
08.09.2020 від ФОП ОСОБА_2 до суду надійшли пояснення по справі з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові у справі № 916/2791/13. 2-й відповідач підтвердив свою позицію у справі, вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення правильно виходив з того, що оскільки рішення Харківської міської ради, на підставі яких земельні ділянки надавалися в оренду ФОП ОСОБА_2 , є чинними та не скасованими, визнання договорів оренди землі призведе до порушення принципу пропорційності, оскільки покладатиме надмірний індивідуальний тягар на підприємця, який є добросовісним набувачем.  
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.09.2020 повідомлено сторони про оголошення перерви та продовження судового засідання у справі       №922/2219/19 на 16.09.2020 об 11:00 год. 
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.09.2020 у зв`язку із знаходженням на лікарняному       головуючого судді Стойки О.В. визначено склад колегії суддів: Гребенюк Н.В. – головуючий суддя (суддя-доповідач), судді: Білецька А.М., Медуниця О.Є.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.09.2020 оголошено перерву в судовому засіданні до 15.10.2020 об 11:00 год. 
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.10.2020 у зв`язку із звільненням у відставку       судді Білецької А.М. визначено склад колегії суддів: Гребенюк Н.В. – головуючий суддя (суддя-доповідач), судді: Медуниця О.Є., Радіонова О.О.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 15.10.2020 оголошено перерву в судовому засіданні до 10.11.2020 об 11:00 год. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.11.2020 оголошено перерву в судовому засіданні до 26.11.2020 о 12:00 год. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.11.2020 оголошено перерву в судовому засіданні до 03.12.2020 о 12:30 год. 
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.12.2020, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Медуниці О.Є., визначено склад колегії суддів: Гребенюк Н.В. – головуючий суддя (суддя-доповідач), судді: Радіонова О.О., Чернота Л.Ф.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.12.2020 оголошено перерву в судовому засіданні до 17.12.2020 р. об 11:30 год.
Представник позивача в судовому засіданні 17.12.2020 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення суду скасувати та задовольнити апеляційну скаргу у повному обсязі.
Представники відповідачів та 1-ї третьої особи в судовому засіданні підтримали свою позицію по справі, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення – без змін.
Інші учасники процесу в судове засідання не зявились, про причини неявки суд не повідомили. 
Згідно з частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України  неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Судова колегія зазначає, що відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 у справі №922/4117/15 за позовом заступника військового прокурора Харківського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків до Харківської міської ради та ФОП ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення Харківської міської ради, визнання недійсним договору оренди землі та вилучення земельної ділянки, яку залишено без змін Постановою Вищого господарського суду України від 10.10.2017, задоволено апеляційну скаргу прокурора, скасовано рішення господарського суду Харківської області від 27.02.2017 та прийнято нове рішення, яким задоволено позов у повному обсязі. Визнано недійсним пункт 15.2 додатку 2 рішення Харківської міської ради №1473/14 від 26.02.2014 року. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 29.09.2014 року за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 5310137200:13:001:0193, укладений між Харківською міською радою та ФОП ОСОБА_2 . Вилучено у ФОП ОСОБА_2 на користь Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків (вул. Пушкінська, 61, м. Харків, 61024, код ЄДРПОУ 07923280) земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 5310137200:13:001:0193.
Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 6310137200:13:001:0193, була вилучена у ФОП ОСОБА_2 та прийнята КЕВ м. Харків, про що складено акт вилучення та передачі майна стягувачу від 27.08.2018 державним виконавцем в виконавчому провадженні №55809810 з виконання Постанови Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 у справі №922/4117/15. 
Постановою про закінчення виконавчого провадження від 31.08.2018 виконавче провадження з примусового виконання  наказу господарського суду Харківської області №922/4117/15 від 21.11.2017 закінчено, у зв`язку його виконанням.
Рішенням Харківської міської ради № 1132/18 від 20.06.2018 “Про надання юридичним та фізичним особам дозволу на розроблення документації із землеустрою для експлуатації та обслуговування будівель і споруд” надано Фізичній особі-підприємцю дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки кадастровий номер 5310137200:13:001:0193 площею 5,0394га, за рахунок земель житлової та громадської забудови комунальної власності для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель стрілецько-стендового комплексу по АДРЕСА_3 .
Рішенням Харківської міської ради №1241/18 від 17.10.2018 “Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для експлуатації та обслуговування будівель і споруд” затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічні документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для експлуатації та обслуговування будівель і споруд юридичним та фізичним особам, зокрема надано в оренду ФОП ОСОБА_2 , строком до 01.11.2038 земельні ділянки комунальної власності площею 1,7950га кадастровий номер 6310137200:13:001:0282 та площею 3,2444га кадастровий номер 6310137200:13:001:0283 за рахунок земель житлової та громадської забудови та обслуговування нежитлових будівель стрілецько - стендового комплексу по АДРЕСА_1 .
На виконання вказаного рішення 09.01.2019 між Харківською міською радою та ФОП ОСОБА_2 укладено договори оренди земельних ділянок площею 1,7950га кадастровий номер 6310137200:13:001:0282 та площею 3,2444га кадастровий номер 6310137200:13:001:0283, у зв`язку з чим, 11.01.2019 Комунальним підприємством “Харківське міське бюро технічної інвентаризації” здійснено реєстрацію права оренди ФОП ОСОБА_2 вищезазначених земельних ділянок, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 
Таким чином, як стверджує позивач, Харківська міська рада рішеннями № 1132/18 від 20.06.2018 “Про надання юридичним та фізичним особам дозволу на розроблення документації із землеустрою для експлуатації та обслуговування будівель і споруд” та № 1132/18 від 20.06.2018 “Про надання юридичним та фізичним особам дозволу на розроблення документації із землеустрою для експлуатації та обслуговування будівель і споруд” без належної на це цивільної дієздатності розпорядилась земельною ділянкою кадастровий номер 6310137200:13:001:0193 площею 5,0394га, в межах якої сформовані спірні земельні ділянки кадастровий номер 6310137200:13:001:0282площею 1,7950га та кадастровий номер 6310137200:13:001:0283 площею 3,2444га, що призвело до незаконного вибуття вказаних земель з володіння держави у власність Харківської міської ради, а відтак, на думку позивача, вказані земельні ділянки підлягають вилученню у Харківської міської ради на користь КЕВ м. Харків, договори оренди земельних ділянок є недійсними, а нерухоме майно, що розташоване на спірних земельних ділянка підлягає знесенню 2-м відповідачем за власний рахунок.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів апеляційного господарського суду виходить з такого.
Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Позивач в якості доказу належності земельної ділянки за адресою АДРЕСА_3 , площею 5,0394 га, кадастровий номер 6310137200:13:001:0193 до земель державної власності та наявності права власності на дану земельну ділянку у Міністерства оборони України, посилається на висновки судів у господарських справах №5023/4224/12 та №922/4117/15. 
У постанові Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 у справі № 922/4117/15, яка залишена в силі Постановою Вищого господарського суду України від 10.10.2017, якою було визнано недійсним пункт 15.2 додатку 2 рішення Харківської міської ради № 1473/14 від 26.02.2014, визнано недійсним договір оренди вказаної земельної ділянки, укладеного між відповідачами 29.09.2014, та вилучено у ФОП ОСОБА_2 на користь КЕВ м. Харків земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6310137200:13:001:0193, в межах якої сформовані спірні земельні ділянки.
Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акта, який набрав законної сили.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Даний висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 922/2391/16, від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17. 
У постанові Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 у справі № 922/4117/15 судом фактично здійснено правовий аналіз та оцінка законодавства, яким регулювався правовий режим та порядок набуття статусу військового майна та фактів, яким обґрунтовувались позовні вимоги прокурора і подані на їх підтвердження доказів, якими останній обґрунтовує належність спірної земельної ділянки (площа 5,0394 га) до державного майна зі статусом військового,  зокрема, - рішення виконкому Харківської міської Ради депутатів трудящих № 19/244-с від 25.06.1951, в якому вказується на закріплення за КЕЧ Харківського району земельної ділянки площею орієнтовно 45 га на західних схилах Залютіного яру для використання під стрільбище згідно доданого до цього плану (том 1 аркуш справи 24), - акт прийому-передачі будівель та споруд, майна товариства мисливських та рибальских господарств стенду Харківських мисливців "Залютин Яр" від 29.11.2000, згідно якого Товариство військових мисливців та рибалок Збройних сил України здало, а Харківська КЕЧ прийняло на облік земельну ділянку площею 25,46 га, будівлі та споруди, розташовані на даній ділянці (том 1 аркуш справи 125-127), та подальше надання вказаному стрілецько-стендовому комплексу статусу військового містечка та присвоєння черговий порядковий номер - 258;- рішення господарського суду Харківської області від 02.12.2013 по справі № 5023/4224/12, яке залишене в силі постановою Вищого господарського суду України від 21.07.2014. 
Рішенням господарського суду Харківської області від 02.12.2013 у справі № 5023/4224/12 визнано недійсним договір купівлі-продажу майна цілісного майнового комплексу "Стрілецько – Стендовий комплекс Залютін Яр" № 01-10-2000 від      27.12.2000, який укладено між Спортивним товариством військових мисливців та рибалок Східного регіону Збройних Сил України та товариством з обмеженою відповідальністю "Хантер". Дане рішення залишене в силі Постановою ВГСУ від 21.07.2014.
Предметом спору у справі № 5023/4224/12 було визнання недійсним укладеного між Спортивним товариством військових мисливців та рибалок Східного регіону Збройних Сил України та Товариством з обмеженою відповідальністю "Хантер" договору купівлі-продажу № 01-10-2000 від 27.12.2000 майна цілісного майнового комплексу "Стрілецько-стендовий комплекс Залютін Яр" (18 будівель), яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , на земельній ділянці площею 4,3 га. 
Під час розгляду справи № 5023/4224/12 судом першої інстанції встановлено, що нерухоме майно - цілісний майновий комплекс "Стрілецько-стендовий комплекс Ради СТВМР Східного регіону ЗСУ" (стрілецько-стендовий комплекс "Залютін Яр"), що було предметом договору № 01-10-2000 купівлі-продажу майна від 27.12.2000 (за яким спортивне товариство військових мисливців та рибалок Східного регіону Збройних сил України (СТВМР Східного регіону ЗСУ) як продавець продало, а товариство з обмеженою відповідальністю "Хантер" як покупець купило майно цілісного майнового комплексу "Стрілецько-стендовий комплекс Залютін Яр" (18 будівель), яке знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Лагерна, 2б, на земельній ділянці площею 4,3 га.) є державною власністю. Кабінет Міністрів України, до виключної компетенції якого віднесено вирішення питання щодо реалізації військового майна, відповідного рішення по відчуженню або вилучення вказаного майна, яке розташоване на території військового містечка № 258, та земель оборонного значення площею 4,3 га, відповідного рішення не приймав, таким чином зазначене майно повинно перебувати у державній власності.
Таким чином, встановлено факт приналежності нерухомого майна - цілісний майновий комплекс "Стрілецько-стендовий комплекс Ради СТВМР Східного регіону ЗСУ" (стрілецько-стендовий комплекс "Залютін Яр"), (18 будівель), яке знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Лагерна, 2б, на земельній ділянці площею 4,3 га.) до майна державної форми власності, і відповідно зроблено висновок про відсутність повноважень у ХМР щодо відчуження саме даного цілісного-майнового комплексу, а не земельної ділянки. 
Згідно до ч. 1 ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
За змістом ч. 1, 3, 4, 9 ст. 79-1 ЗК формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Як підтверджується матеріалами справи, земельна ділянка за адресою АДРЕСА_3 , площею 5,0394 га була сформована як об`єкт цивільного права з присвоєнням кадастрового номеру 6310137200:13:001:0193 з 05.04.2012, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто існувала як об`єкт цивільних прав на момент прийняття рішення судом у господарській справі №5023/4224/12, проте не була предметом розгляду та об`єктом дослідження в цій справі.
В жодному з вищезазначених рішень не встановлено, яка саме земельна ділянка (її площа) була передана в складі цілісного майнового комплексу на баланс КЕЧ м. Харкова, при цьому в рішенні виконкому Харківської міської Ради депутатів трудящих № 19/244-с від 25.06.1951, на яке як на доказ, що підтверджує приналежність спірних земельних ділянок до земель оборони, посилається позивач, вказується на закріплення за КЕЧ Харківського району земельної ділянки площею орієнтовно 45 га на західних схилах Залютиного яру для використання під стрільбище згідно доданого до цього плану, згодом рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих №644-17 від 08.12.1964 відведено гарнізонній раді Всеармійського військово-мисливського товариства Київського військового округу для розміщення стрілецького стенду вже 10 га за рахунок вищезазначеної земельної ділянки, при цьому у Книзі обліку земельних ділянок Харківської КЕЧ району №75, є запис, що площа земельної ділянки військового містечка №258 спочатку становила 25,46га, водночас, в вищезазначених судових рішеннях не було досліджено обставин існування відповідних ділянок як об`єктів цивільних прав і відповідно підстав і порядку їх формування як земель державної форми власності.
Слід зазначити, що чинним на той час Земельним кодексом УРСР, який був прийнятий 3 сесією Всеукраїнського Центрального Виконавчого Комітету VI скликання 16 жовтня 1922 року, а саме, статтями 187 та 188 цього кодексу, документальними доказами, які б підтверджували відведення земельних ділянок для їх користування, були передбачені наявність проекту землеустрою про відведення земельної ділянки, що має враховувати детально та точне зазначення місць відводу, складення особливого протоколу про відвід в натурі земельної ділянки та закріплення її межовими знаками.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що, в матеріалах даної справи відсутні належні та допустимі докази, а саме: технічної документації, проектів землеустрою, актів на право користування землею, закріплення земельної ділянки межовими знаками, цільового призначення земельної ділянки, як землі оборони, які б у відповідності з положеннями раніше чинного земельного законодавства, посвідчували право Держави або Міністерства оборони України чи Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харків на користування спірними земельними ділянками, як площею 10 га, так і площею 25,46 га чи 45 га.
Про відсутність технічної документації, проектів землеустрою, актів на право користування землею, закріплення земельної ділянки межовими знаками, цільового призначення земельної ділянки, як землі оборони, також вказано у постанові Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 у справі № 922/4117/15, на яку посилається позивач.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що Земельний кодекс УРСР прийнятий 3 сесією Всеукраїнського Центрального Виконавчого Комітету VI скликання 16.10.1922 та Земельний кодекс УРСР від 08.07.1970 не містили такої категорії земель, як “землі оборони”. Категорія земель “землі оборони” з`явилася тільки у Земельному кодексі УРСР від 18.12.1990, який набрав законний чинності 15.03.1991. Натомість, згідно ч. 3 ст. 4 ЗК УРСР 1990, віднесення земель до категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої проводиться органами, які приймають рішення про надання цих земель у володіння або користування, а в інших випадках – органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного, оздоровчого, історично-культурного та іншого призначення.
Судом першої інстанції вірно вказано про те, що Кабінетом Міністрів України та Міністерством оборони України рішень про встановлення чи зміну цільового призначення спірних земельних ділянок не приймалось та не надавалось. А з моменту набуття чинності Земельного кодексу України від 21.10.2001 органами державної влади відповідно до положень ст. 20 цього кодексу не приймалось будь-яких рішень про встановлення стосовно земельної ділянки такої категорії земель, як землі оборони.
Згідно акту вилучення-передачі від 27.08.2018 та постанови про закінчення виконавчого провадження від 31.08.2018 ВП № 55809810, зазначену земельну ділянку було вилучено на користь КЕВ м. Харків та фактично виконано рішення суду, при цьому обставини щодо наявності обставин реєстрації КЕВ м. Харків права власності на земельні ділянки не є предметом дослідження у даній справі.
Водночас, колегія суддів зазначає, що за змістом статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи і фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання . Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За змістом статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Крім того, за змістом процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" слід розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. 
За змістом ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Отже, суб`єкт, право якого порушено, може захистити його у конкретний спосіб, що передбачений законом або договором. Способи захисту порушеного права або охоронюваного законом інтересу, які передбачені законом (договором), спрямовані на відновлення прав та інтересів позивачів.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені у правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.
Отже, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.
Таким чином, встановивши наявність порушеного права позивача, суд повинен при прийнятті рішення враховувати мету звернення позивача до суду та забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Рішення суду має бути ефективним інструментом поновлення порушених прав.
Дана правова позиція підтверджується висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, Верховного Суду у постановах від 10.10.2019 у справі № 916/2135/16, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19.
Як вже було зазначено вище, постанова Харківського апеляційного господарського суду від 12.06.2017 у справі № 922/4117/15 вступила в законну силу, виконавче провадження по справі № 922/4117/15 закінчено та вилучено у ФОП ОСОБА_2 на користь КЕВ м. Харків земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6310137200:13:001:0193, в межах якої сформовані спірні земельні ділянки, що підтверджується актом вилучення-передачі від 27.08.2018.  
Однак, у справі № 922/2219/19, колегія суддів враховує, що задовольняючи позов позивача про витребування земельної ділянки та визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки, укладених між Харківською міською радою та ФОП ОСОБА_2 , судове рішення спричинить негативні наслідки для ФОП ОСОБА_2 , в той час як обраний позивачем засіб юридичного захисту не призведе до поновлення порушених прав, оскільки на спірній земельній ділянці вже знаходиться нерухоме майно, власником якого є ФОП ОСОБА_2 , а отже, зазначені вимоги Міністерства оборони України не є ефективним засобом захисту позивача у цій справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про Збройні Сили України" Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.
Згідно Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 № 1080, Міноборони відповідно до покладених на нього завдань здійснює управління закріпленим за ними державним майном, контроль за їх діяльністю; здійснює управління військовим майном та проводить його інвентаризацію; здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та у комунальну власність.
Тобто, Міноборони відповідно до покладених на нього завдань має забезпечити            використання      та управління земельними ділянками, виділених для потреб Збройних Сил.
Колегія суддів наголошує, що у цій справі помилки та недоліки допущено державними органами влади, у тому числі і позивачем шляхом його бездіяльності протягом тривалого часу, нездійснення ним жодної належної дії відносно майна, яке вважає позивач своєю власністю, ФОП ОСОБА_2 не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, отже витребування земельної ділянки та визнання недійсними договорів оренди земельної ділянки призведе до порушення майнових прав ФОП ОСОБА_2 і разом із тим не буде ефективним інструментом поновлення порушених прав позивача, оскільки ФОП ОСОБА_2 як власник нерухомого майна має право на земельну ділянку, на якій воно розташовано.
Надаючи оцінку обставинам та документам, які надано в обґрунтування позовних вимог та заперечень на них, а також враховуючи те, що в матеріалах справи відсутня технічна документація, проекти землеустрою, акти на право користування землею, закріплення земельної ділянки межовими знаками, та докази, які б у відповідності з положеннями чинного земельного законодавства, свідчили про здійснення позивачем інвентаризації земель за спірний період, про що було також підтверджено під час судового засідання в апеляційній інстанції позивачем, а також, докази, які б посвідчували право держави або Міністерства оборони України, або КЕВ м. Харкова на користування земельною ділянкою, як площею 10 га, так і площею 25,46 га чи 45 га, а з боку ФОП ОСОБА_2 жодних неправомірних дій не вчинялося, 2-й відповідач сплачував кошти за користування спірними земельними ділянками, право власності судом визнано за ФОП ОСОБА_2 на підставі ст. 376 ЦК України за рішенням суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння Харківської міської ради у власність держави в особі Міністерства оборони України. 
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 13.11.2019 у справі № 645/4220/16-ц. 
Щодо вимог позивача про визнання договорів оренди земельних ділянок площею 1,795 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1742059463101, кадастровий номер 6310137200:13:001:0282, від 09.01.2019 та площею 3,2444га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1742206863101, кадастровий номер 6310137200:13:001:0283, від 09.01.2019, які укладені між Харківською міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 недійсними, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.
Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. До зобов`язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов`язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов`язань.
Згідно зі ст. 626 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
З приписів ст. 3 ЦК України вбачається, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.
Разом із тим ч. 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК України).
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та ”значенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України ).
Статтею 180 ГК України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні означати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт,  послуг), а також вимоги до їх якості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Правові позиції втілені у ст. 638 ЦК України визначають, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови щодо предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які мови договору, що не суперечать законодавству.
Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину господарського договору).
Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України .
Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.
Відповідно до ст. 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.      
Судом першої інстанції зроблено правомірний висновок про те, що на момент укладення спірних договорів оренди згідно відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав, вказані земельні ділянки відносяться до земель комунальної форми власності, власником є Харківська міська рада, і відповідно право розпорядження якими згідно Закону України “Про органи місцевого самоврядування” входить до повноважень Харківської міської ради.
ФОП ОСОБА_2 отримав право користуватися спірними земельними ділянками, внаслідок укладення договорів оренди на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування.
Укладенню договорам оренди землі передувало:
- дані Державного земельного кадастру (Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.02.2014, в якому вказано цільове призначення земельної ділянки - землі житлової та громадської забудови, форма власності - комунальна);
- відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки по АДРЕСА_3 , в якому вказано власника цієї земельної ділянки - Харківська міська рада);
- рішення Харківської міської ради від 20.06.2018 № 1132/18 "Про надання юридичним та фізичним особам дозволу на розроблення документації із землеустрою для експлуатації та обслуговування будівель та споруд", яке не скасоване та не визнано недійсним;
- розробка документації із землеустрою, внесення державним кадастровим реєстратором даних до Державного земельного кадастру.
Водночас, аналізуючи практику Європейського суду з прав людини суд зазначає, що концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак, і "майном". До таких активів може відноситися право оренди (рішення ЄСПЛ від 25.03.1999 у справі "Ятрідіс проти Греції", заява № 311107/96, п. 54).
Тобто, крім традиційної для України концепції власності (рухоме і нерухоме майно) та прав, що пов`язані з відносинами власності між особами (акції, інтелектуальна власність, тощо), власністю у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції є і оренда майна.
Таким чином, право оренди ФОП ОСОБА_2 підпадає під захист не тільки національного, а і міжнародного законодавства, зокрема, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу до неї.
Даний спір за своєю правовою природою є спором між органами влади (позивача в особі державних органів та відповідача в особі органу місцевого самоврядування) щодо того, хто з них має право розпоряджатися спірною земельною ділянкою та/або кому така ділянка належить, однак, при цьому, подання цього позову фактично спрямоване не тільки на врегулювання спору між вказаними органами, а й на позбавлення підприємця власності, якою він мирно володіє.
У силу вимог статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, ФОП ОСОБА_2 отримав право користуватися спірними земельними ділянками внаслідок укладення договорів оренди на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування, на даних земельних ділянках розташоване нерухоме майно, яке є власністю останнього, при цьому, укладенню договорам оренди передувало звернення 2-го відповідача до Харківської міської ради з відповідною заявою, прийняття рішення щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою, розробка документації з землеустрою, внесення державним кадастровим реєстратором даних до Державного земельного кадастру, укладення відповідних договорів та реєстрація права оренди у державному кадастрі речових прав. 
Враховуючи викладене, використовуючи своє право на отримання в оренду земельної ділянки, особа обґрунтовано передбачає, що органи державної влади та місцевого самоврядування діють правомірно, оскільки така поведінка є їхнім прямим обов`язком.
Чинним законодавством не передбачено обов`язку особи перевіряти правомірність дій органу щодо надання останнім земельної ділянки чи дотримання порядку розпорядження нею.
Тобто, фактично у разі задоволення позову обов`язки органу влади чи місцевого самоврядування з дотримання законодавства при вирішенні земельних питань перекладаються на фізичну особу. 
Крім цього, на підприємця покладається за будь-яких обставин тягар перевірки та ревізування рішень органу влади чи місцевого самоврядування, чим скасовується презумпція правомірності таких рішень, що суперечить вимогам частини 2 статті 19 Конституції України.
У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України).
Споживач послуг органу місцевого самоврядування законно презюмує, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті у межах компетенції.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість ("Москаль проти Польщі"). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, interalia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.
З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatismutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки").
Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії").
Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються ("Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Ґаші проти Хорватії").
У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
Таким чином, виникненню права оренди у ФОП ОСОБА_2 , виходячи з національної системи регулювання підстав та порядку набуття такого права, слугувала та передувала активна участь в такому процесі органів влади, зокрема, і Харківської міської ради, у зв`язку з цим, враховуючи, що право оренди набуте ФОП ОСОБА_2 в результаті проведення державними органами законодавчо встановлених процедур, то відповідальність за вказані процедури не може покладатися на підприємця, який розраховував на їх належність та легітимність, а тому визнання вказаних договорів недійсними є за своєю суттю втручанням у право особи мирно володіти майном.
У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".
Приймаючи до уваги вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що визнання договорів оренди землі від 09.01.2019 призведе до порушення “принципу пропорційності”, оскільки покладатиме надмірний індивідуальний тягар на підприємця, який є добросовісним набувачем майна та таким, що сплачує у відповідним законодавством порядку орендну плату.
Щодо вимог позивача про зобов`язання ФОП ОСОБА_2 за власний рахунок знести самочинно збудоване майно, а саме нерухоме майно літ. “Р-1”, загальноюплощею 276,5 кв.м., яка складається з №1 ангару, площею 241,6 кв.м та №2 комори, площею 34,9 кв.м., та самовільнопобудованібудівлі та споруди – нежитловібудівліліт “АА-1”, літ. “АБ-1”, літ. “АВ-1”, літ. “АГ1”, літ. “АД-1”, літ. “АЄ-1”, літ. “АЖ-1”, літ. “АЗ-1”, літ “АК-1”, літ. “АЛ-1”, літ. “АМ-1”, літ. “С-1”, літ. “Т-1”, літ. “У-1”, літ. “Ф-1”, літ. “Х-1”, літ. “Ц-1”, літ 4-1”, літ. “ІИ-1”, літ. “Щ-1”, літ. “Ю-1”, літ. “Я-1” за адресою: АДРЕСА_3 , судова колегія зазначає наступне.
Рішеннями Ленінського районного суду м. Харкова від 12.12.2011 у справі № 2024/2-0705/11 за позовом ОСОБА_2 до Харківської міської ради та Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю про визнання права власності та від 07.12.2012 у справі № 2/2024/2091/2012 за позовом ОСОБА_2 до Харківської міської ради та Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю про визнання права власності, визнано право власності за ОСОБА_2 на самочинно побудовану нежитлову будівлю літ. “Р-1”, загальною площею 276,5 кв.м., яка складається з №1 ангару, площею 241,6 кв.м та №2 комори, площею 34,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 та на  22 самовільно побудовані будівлі та споруди - нежитлові будівлі літ “АА-1”, літ. “АБ-1”, літ. “АВ-1”, літ. “АГ1”, літ. “АД-1”, літ. “АЄ-1”, літ. “АЖ-1”, літ. “АЗ-1”, літ “АК-1”, літ. “АЛ-1”, літ. “АМ-1”, літ. “С-1”, літ. “Т-1”, літ. “У-1”, літ. “Ф-1”, літ. “Х-1”, літ. “Ц-1”, літ 4-1”, літ. “ІИ-1”, літ. “Щ-1”, літ. “Ю-1”, літ. “Я-1”. Вказані рішення є чинними та не скасованими.
При цьому, вказаними рішеннями встановлено, що ОСОБА_2 на земельній ділянці, що належить ТОВ “Хантер” на підставі рішення Харківської міської ради, від 24.02.2010  №20/10 за власні кошти збудовано нежитлові будівлі літ. “Р-1”, загальною площею 276,5 кв.м., яка складається з №1 ангару, площею 241,6 кв.м та №2 комори, площею 34,9 кв.м., та споруди - нежитлові будівлі літ “АА-1”, літ. “АБ-1”, літ. “АВ-1”, літ. “АГ1”, літ. “АД-1”, літ. “АЄ-1”, літ. “АЖ-1”, літ. “АЗ-1”, літ “АК-1”, літ. “АЛ-1”, літ. “АМ-1”, літ. “С-1”, літ. “Т-1”, літ. “У-1”, літ. “Ф-1”, літ. “Х-1”, літ. “Ц-1”, літ 4-1”, літ. “ІИ-1”, літ. “Щ-1”, літ. “Ю-1”, літ. “Я-1”, які згідно  технічного висновку КП “Харківський регіональний інженерно-консультативний центр” (ліцензія №АВ №587246) відповідають вимогам будівельно-технічним, санітарним, протипожежним нормам та правилам, і є придатними для подальшої експлуатації.
Згідно із частиною 3 статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина 4 статті 376 ЦК України).
Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено. Таким чином, вимога про зобов`язання знести нерухоме майно, може бути заявлена тільки законним власником чи користувачем земельної ділянки, на якій особа здійснює самочинне будівництво у випадку, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності або якщо це порушує права інших осіб. 
Таким чином, Ленінським районним судом м. Харків при розгляді справ №2/2024/2091/2012 та № 2024/2-0705/11, встановлено, що станом на момент розгляду даних справи земельні ділянки на яких ФОП ОСОБА_2 здійснив самочинне будівництво перебували у користуванні ТОВ “Хантер” на підставі відповідного рішення Харківської міської ради та договору оренди, крім цього, як вбачається з зазначених рішень ТОВ “Хантер” як користувач земельної ділянки, на якій знаходиться майно не заперечував проти визнання за ОСОБА_2 права власності на перелічене майно, у зв`язку з чим, позивачем не обґрунтовано наявність порушеного права останнього як власника земельних ділянок на яких розташовано зазначене майно, оскільки, останнім не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що Міністерство оборони України є власником вказаних земельних ділянок по АДРЕСА_3 , а тому, враховуючи, що рішення судів, на підставі яких визнано за ФОП ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно згідно зазначеного позивачем переліку є чинними та не скасованими, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що відсутні підстави для задоволення вказаної позовної вимоги.
Крім того, після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.
Згідно зі ст. 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” застосовується українськими судами як джерело права.
Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини зокрема згідно Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі “Проніна проти України” (Заява № 63566/00) п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межіцьогообов`язкуможуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставинсправи (пункт 23).
Враховуючи, що відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна  довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, беручи до уваги, що визнання права державної власності на спірні земельні ділянки не є предметом розгляду даної справи, суд не вбачає підстав надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін, що не входять до предмета доказування у даній справі, в тому числі на всі доводи  учасників справи, викладених у заявах по суті справи, стосовно приналежності чи то навпаки неприналежності спірних земельних ділянок державі в особі Міністерства оборони України.  
Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог у даній справі.
З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а також те, що доводи апелянта не є підставою для скасування рішення суду, ухваленого з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 16.10.2019 у справі № 922/2219/19 слід залишити без змін.
Відповідно до      статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 129, 269, п.1 ч.1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача, Міністерства оборони України, м. Київ, на рішення господарського суду Харківської області від 16.10.2019 у справі № 922/2219/19 залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Харківської області від 16.10.2019 у справі № 922/2219/19 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, встановлені статтями 286-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 21.12.2020.

Головуючий суддя                                                                                            Н.В. Гребенюк
      
Суддя                                                                                                                             О.О. Радіонова

Суддя                                                                                                                               Л.Ф. Чернота