ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 жовтня 2020 року                                                                             Справа № 918/137/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Саврій В.А., суддя Коломис В.В. ,  суддя Миханюк М.В. 

при секретарі судового засідання Ільчук Н.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" на рішення Господарського суду Рівненської області від 03.08.2020р. (повний текст - 04.08.2020р.) у справі №918/137/20 (суддя Андрійчук О.В.) 
за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"  
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" 
про визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог
за участю представників:
позивача - Незнамова Т.О. (довіреність №14-355 від10.10.2019р.);
відповідача (скаржника) – не з`явився;

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 03.08.2020р. у справі №918/137/20 задоволено позов Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог. Визнано недійсним односторонній правочин заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог №03-05/63/66 від 10.01.2020р.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою (т.2, арк.справи 182-186).
В скарзі апелянт зазначає, що провівши судове засідання 03.08.2020р. з розгляду справи №918/137/20 по суті, Господарський суд Рівненської області припустився порушення п.1 ч.3 ст.202 ГПК України, так як розглянув справу №918/137/20 за наявності клопотання ТОВ «Рівнетеплоенерго» про відкладення розгляду справи з поважних причин: дія на території Рівненської області карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 20.05.2020р. №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»; відсутність вирішення клопотання ТОВ «Рівнетеплоенерго» від 28.07.2020р. про участь у судовому засіданні 03.08.2020р. у справі №918/137/20 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду; перебування представника ТОВ «Рівнетеплоенерго» у місті Києві.
Встановивши відсутність між НАК «Нафтогаз України» та ТОВ «Рівнетеплоенерго» зобов`язання (тим більше зобов`язання, строк виконання якого настав), на підставі якого у ТОВ «Рівнетеплоенерго» виникло право вимоги до НАК «Нафтогаз України», саме у зв`язку з відсутністю у ТОВ «Рівнетеплоенерго» статусу учасника у справі №826/9665/16 та відсутністю будь-якого рішення Кабінету Міністрів України про встановлення ціни природного газу, поставленого у період з 28.09.2016р. до 31.03.2017р., та відмовивши у задоволенні клопотання ТОВ «Рівнетеплоенерго» про зупинення провадження у справі №918/137/20 до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/4609/20, Господарський суд Рівненської області припустився: не з`ясування обставин, що мають значення для справи, так як зобов`язання НАК «Нафтогаз України» перед ТОВ «Рівнетеплоенерго» виникло на підставі вимоги ТОВ «Рівнетеплоенерго» за вих.№03-05/3563/3566 від 28.12.2019р., яка судом була залишена поза увагою; як наслідок, недоведеність обставини відсутності зобов`язання НАК «Нафтогаз України» перед ТОВ «Рівнетеплоенерго», що має значення для справи, яку суд першої інстанції визнав встановленою; порушення п.5 ч.1 ст.227 ГПК України.
Встановивши неоднорідність грошових вимог НАК «Нафтогаз України» до ТОВ «Рівнетеплоенерго», так як частина цих вимог це пеня, Господарський суд Рівненської області припустився: невідповідності таких висновків встановленим у справі обставинам, адже вимога НАК «Нафтогаз України» до ТОВ «Рівнетеплоенерго» в частині пені виражена у грошовій формі; порушення ч.4 ст.236 ГПК України, адже не врахував позицію Верховного Суду, у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладену в постанові від 26.11.2019р. у справі №920/240/18. 
Встановивши спірність вимог НАК «Нафтогаз України» до ТОВ «Рівнетеплоенерго», так як ці вимоги є предметом судового розгляду, Господарський суд Рівненської області: визнав встановленими обставини (спірність вимог), які не є доведеними, адже НАК «Нафтогаз України» не надало жодних доказів на підтвердження існування відповідних судових спорів; припустився порушення ч.4 ст. 236 ГПК України, адже не врахував позицію Верховного Суду, у складі колегії судців Касаційного господарського суду, викладену в постанові від 26.11.2019р. у справі №920/240/18.
Врахувавши постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25.06.2020р. у справі №826/9665/16, Господарський суд Рівненської області припустився порушення п.3 ч.1 ст.177 ГПК України, так як здійснив таке врахування на підставі обставини, яка не була та не могла бути встановлено під час підготовчого провадження у справі №918/137/20.
На підставі викладеного скаржник просить суд скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 03.08.2020р. у справі №918/137/20 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову НАК «Нафтогаз України» повністю.
Ухвалою від 18.09.2020р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" на рішення Господарського суду Рівненської області від 03.08.2020р. у справі №918/137/20 та призначено розгляд апеляційної скарги на 07.10.2020р. об 10:30год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4.
21.09.2020р. (вх.№5943/20) від АТ "НАК "Нафтогаз України" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу (т.2, арк.справи 212-221).
У відзиві позивач зазначає, що Верховним Судом вже розглянуто ідентичний спір, що вказує на безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги ТОВ «Рівнетеплоенерго» у цій справі (постанова від 25.08.2020р. у справі №Б-23/75-02).
Також звертає увагу, що 25.06.2020р. постановою Верховного Суду рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.03.2019р. та постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2019р. у справі №826/9665/16 були скасовані. Отже, заяви про зарахування ТОВ «Рівнетеплоенерго» та здійснений ними односторонній перерахунок на підставі скасованих судових рішень взагалі є безпідставними.
Позивач стверджує, що TOB «Рівнетеплоенерго» безпідставно, з власної ініціативи та в односторонньому порядку визначено зобов`язання НАК «Нафтогаз України» перед ТОВ «Рівнетеплоенерго» та заявлено про припинення зобов`язання зі сплати боргу у сумі 203924517,84 грн.
Зазначає, що в частині суми, яку заявлено відповідачем до припинення згідно заяви, на момент пред`явлення такої заяви, існував судовий спір (не один), а отже така сума не є безспірною у розумінні вимог ст.601 Цивільного кодексу України. Вимоги НАК «Нафтогаз України» до ТОВ «Рівнетеплоенерго» на зазначені суми виникли на підставі укладених та підписаних договорів постачання природнього газу.
Також відмічає, що ТОВ «Рівнетеплоенерго» самостійно здійснено перерахунок вартості поставленого та оплаченого газу за виконаними Договорами та без будь-якого узгодження із НАК «Нафтогаз України» та правових підстав для такого перерахунку і внесення відповідних змін до укладених договорів.
Позивач звертає увагу, що як вбачається із розрахунку за період поставленого газу ТОВ «Рівнетеплоенерго» безпідставно використала регульовані ціни іншого періоду.
Окремо зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015р. №758 в редакції станом на 30.03.2016р. чітко визначено, що ціни на природній газ для побутових споживачів та виробників теплової енергії в період з 1 травня 2016 року по 31 березня 2017 року мають встановлюватись окремим рішенням Кабінету Міністрів України. На даний час таке рішення відсутнє, що не дає підстав для застосування цін на природний газ, які діяли до 1 травня 2016 року. Враховуючи наведене, відсутні як підстави для здійснення перерахунку ціни у Договорах, так й правові підстави та механізм проведення такого перерахунку, зокрема в частині вартості природнього газу, яка була сплачена за рахунок державного бюджету України.
Стверджує, що обставини, на які посилається ТОВ «Рівнетеплоенерго» в своїй заяві про зарахування, не свідчать про наявність у нього порушеного суб`єктивного права з боку НАК «Нафтогаз України», в тому числі і в частині заявленої до зарахування суми.
Позивач вважає, що ТОВ «Рівнетеплоенерго» обрано неналежний спосіб захисту свого права. В своїй заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог жодним чином не доводить наявність існування будь-яких боргових зобов`язань НАК «Нафтогаз України» перед ТОВ «Рівнетеплоенерго», адже на сьогодні є чинні договори постачання природнього газу, в яких сторони чітко визначили істотні умови, обсяги поставки газу та ціну реалізації.
Звертає увагу, що ТОВ «Рівнетеплоенерго» намагається здійснити погашення частини своєї заборгованості шляхом зарахування, в тому числі і за рахунок сплачених сум державними коштами (пільг та субсидій) та відповідно на підставі підписаних Спільних протокольних рішень у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005р., Договору про організацію взаєморозрахунків та постанови КМУ №256 від 04.03.2002р.
Також посилається на висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, викладених, зокрема, в постановах від 13.11.2018р. у справі №914/163/14, від 11.09.2018р. у справі №910/21648/17, від 25.04.2018р. у справі №910/6781/17, від 23.10.2018р. у справі №910/18256/17 згідно яких важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог є безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умови виконання та розміру зобов`язання.
На підставі викладеного позивач просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Рівнетеплоенерго», а рішення Господарського суду Рівненської області від 03.08.2020р. у справі №918/137/20 залишити без змін.
Ухвалою від 05.10.2020р. задоволено клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
06.10.2020р. (вх.№2651/20) на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №918/137/20 до набрання законної сили рішення суду у справі №826/9665/16.
Розглянувши клопотання про зупинення провадження у справі, колегія суддів дійшла висновку про наступне.
Відповідно до п.5 ч.1 ст.227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; 
Суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
При цьому пов`язаною є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у цій справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (ст.75 ГПК України). 
Під неможливістю розгляду справи слід розуміти неможливість для господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи цьому господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин. Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, що не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено. 
Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, яким чином пов`язана справа, яка розглядається іншим судом, а також, чим саме обумовлюється неможливість розгляду цієї справи. 
Саме по собі твердження про неможливість розгляду вказаної справи до розгляду іншої справи не може бути підставою для застосування п.5 ч.1 ст.227 ГПК України. 
Визначаючи наявність підстав, передбачених п.5 ч.1 ст.227 ГПК України, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду, і встановити ці обставини у даній справі неможливо. 
Звертаючись із клопотанням про зупинення апеляційного провадження у справі №918/137/20, відповідач зазначає про пов`язаність справ №826/9665/16 та №918/137/20, а також про неможливість здійснення апеляційного провадження у справі №918/137/20 до вирішення спору в адміністративній справі №826/9665/16.
Однак, предметом розгляду у справі №918/137/20 є позовна вимога про визнання недійсним одностороннього правочину (заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог), в обґрунтування підстав недійсності якого позивач посилається на відсутність безспірності по заявлених до зарахування вимог та неправомірну зміну відповідачем в односторонньому порядку істотної умови укладених з позивачем договорів поставки природного газу після їх виконання шляхом здійснення перерахунку ціни за вже виконаними зобов`язаннями та поданням заяви про зарахування таких зобов`язань, що суперечить як вимогам чинного законодавства, так і умовам укладених між сторонами договорів. 
Тобто, наявність спору, що розглядається адміністративним судом у справі №826/9665/16 та обставини щодо обґрунтованості застосування сторонами регульованої ціни постачання природного газу, які за твердженням заявника можуть бути встановлені у вказаній справі, не мають вирішального значення для справи №918/137/20.
Відтак, заявником клопотання не доведено об`єктивної неможливості розгляду справи №918/137/20 до вирішення спору у справі №826/9665/16, неможливості встановити та оцінити певні конкретні обставини (факти), що мають суттєве значення для вирішення цього спору на підставі наявних в матеріалах справи доказів чи неможливості здійснення судом апеляційної інстанції перевірки законності та обґрунтованості рішення місцевого господарського суду відповідно до викладених у ньому висновків.
Також, колегія суддів вважає, що необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.
За наведених обставин, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі.
У судове засідання суду апеляційної інстанції 07.10.2020р. представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" не з`явився, хоч про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений у встановленому законом порядку.
Враховуючи положення ст.273 ГПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а також те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників провадження у справі про час і місце розгляду справи, при цьому явка учасників судового процесу обов`язковою не визнавалась, а матеріали справи достатньо характеризують спірні правовідносини, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами у відповідності до вимог ст.269 ГПК України.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача заперечила проти доводів апеляційної скарги та надала пояснення по справі. Просила суд апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Рівненської області від 03.08.2020р. у справі №918/137/20 – без змін.

Розглядом матеріалів справи встановлено наступне.
Між сторонами існують правовідносини з постачання природного газу:
1. За договором №3845/1617-ТЕ-28 від 28.09.2016р. (зі змінами, внесеними додатковими угодами №1 від 23.01.2017р., №2 від 14.02.2017р., №3 від 31.03.2017р., №4 від 11.07.2017р.), виконання якого підтверджується, зокрема: актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2016р. (обсяг газу 5 430,356 тис.куб.м., на суму 32 204 183,22 грн), від 30.11.2016р. (обсяг газу 8786,337 тис.куб.м., на суму 52106492,94 грн), від 31.12.2016р. (обсяг газу 10 175,770 тис.куб.м., на суму 60346386,41 грн), від 31.01.2017р. (обсяг газу 12600,367 тис.куб.м., на суму 74 725 216,45 грн), від 28.02.2017р. (обсяг газу 9984,238 тис.куб.м., на суму 59210525,04 грн), від 31.03.2017р. (обсяг газу 6 609,550 тис.куб.м., на суму 39197275,32 грн), від 30.04.2017р. (обсяг газу 1 808,470 тис.куб.м., на суму 10 724 950,49 грн), від 31.05.2017р. (обсяг газу 1568,022 тис.куб.м., на суму 9298997,66 грн), від 31.08.2017р. (обсяг газу 385,891 тис.куб.м., на суму 2288487,98 грн), від 30.09.2017р. (обсяг газу 134,286 тис.куб.м., на суму 796369,69 грн), сальдо, довідкою по операціям, спільними протокольними рішеннями від 09.11.2016р. № 2667, від 17.11.2016р. №2820, від 09.12.2016р. №3050, від 09.12.2016р. №3051, від 23.12.2016р. №3567, від 18.01.2017р. №245, від 18.01.2017р.  №247, від 27.01.2017р. № 648, від 14.12.2017р. №907, від 21.12.2017р. №1333, від 05.04.2017р. №2059, від 07.12.2017р. №4152, від 12.12.2017р. №4230, договором про організацію взаєморозрахунків №154/332-в від 09.11.2017р. Заборгованість відповідача перед позивачем за вказаним договором складає 6653828,02 грн, з яких: 2092465,74 грн пені, 3433532,45 грн інфляційних втрат, 1127829,83 грн 3% річних.
2. За договором №3847/1617-РО-28 від 28.09.2016р. (зі змінами, внесеними додатковими угодами №1 від 23.01.2017р., №2 від 31.03.2017р.), виконання якого стверджується, зокрема: актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2016р. (обсяг газу 0,713 тис.куб.м., на суму 2114,18 грн), від 30.11.2016р. (обсяг газу 2,271 тис.куб.м., на суму 6733,97 грн), від 31.12.2016р. (обсяг газу 9,804 тис.куб.м., на суму 29 070,82 грн), від 31.01.2017р. (обсяг газу 7,402 тис.куб.м., на суму 21 948,41 грн), від 28.02.2017р. (обсяг газу 5,866 тис.куб.м., на суму 17 393,87 грн), від 31.03.2017р. (обсяг газу 3,458 тис.куб.м., на суму 10253,66 грн), від 30.04.2017р. (обсяг газу 0,187 тис.куб.м., на суму 554,50 грн), сальдо, довідкою по операціям. Заборгованість відповідача перед позивачем за вказаним договором складає 4501,05 грн, з яких: 1 923,34 грн пені, 2 023,69 грн інфляційних втрат, 554,02 грн 3% річних.
3. За договором №8366/1718-БО-28 від 18.09.2017р. (зі змінами, внесеними додатковими угодами № 1 від 11.01.2018р., №2 від 02.04.2018р., № 3 від 07.06.2018, №4 від 08.08.2018р., №5 від 07.09.2018р.), виконання якого стверджується, зокрема: актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2017р. (обсяг газу 788,726 тис.куб.м., на суму 7 483 937,08 грн), від 30.11.2017р. (обсяг газу 1539,361 тис.куб.м., на суму 14606442,36 грн), від 31.12.2017р. (обсяг газу 2 143,344 тис.куб.м., на суму 20 337 419,62 грн), від 31.01.2018р. (обсяг газу 1747,617 тис.куб.м., на суму 16582508,57 грн), від 28.02.2018р. (обсяг газу 2 127,181 тис.куб.м., на суму 20 184 054,72 грн), від 31.03.2018р. (обсяг газу 2189,954 тис.куб.м., на суму 20779685,12 грн), від 30.04.2018р. (обсяг газу 468,326 тис.куб.м., на суму 4443776,82 грн), від 31.05.2018р. (обсяг газу 34,608 тис.куб.м., на суму 328382,86 грн), від 30.06.2018р. (обсяг газу 9,639 тис.куб.м., на суму 91461,00 грн), від 31.08.2018р. (обсяг газу 31,105 тис.куб.м., на суму 295144,15 грн), від 30.09.2018р. (обсяг газу 17,003 тис.куб.м., на суму 161335,34 грн), сальдо, довідкою по операціям. Заборгованість відповідача перед позивачем за вказаним договором складає 12220530,22 грн, з яких: 10074214,51 грн основного боргу, 908849,82 грн пені, 825623,61 грн інфляційних втрат, 411842,28 грн 3% річних.
4. За договором №8368/1718- КП-28 від 18.09.2017р. (зі змінами, внесеними додатковими угодами №1 від 02.04.2018р., №2 від 07.06.2018р., №3 від 08.08.2018р.), виконання якого стверджується, зокрема: актам приймання-передачі природного газу від 31.10.2017р. (обсяг газу 150,717 тис.куб.м., на суму 1430099,35 грн), від 30.11.2017р. (обсяг газу 606,109 тис.куб.м., на суму 5 751 150,10 грн), від 31.12.2017р. (обсяг газу 754,255 тис.куб.м., на суму 7 156 854,17 грн), від 31.01.2018р. (обсяг газу 943,951 тис.куб.м., на суму 8 956 811,22 грн), від 28.02.2018р. (обсяг газу 836,892 тис.куб.м., на суму 7 940 966,90 грн), від 31.03.2018р. (обсяг газу 792,491 тис.куб.м., на суму 7519661,81 грн), від 30.04.2018р. (обсяг газу 256,877 тис.куб.м., на суму 2437413,37 грн), від 31.05.2018р. (обсяг газу 133,598 тис.куб.м., на суму 1267663,33 грн), сальдо, довідкою по операціям. Заборгованість відповідача перед позивачем за вказаним договором складає 21747711,68 грн, з яких: 15816978,70 грн основного боргу, 3750568,18 грн пені, 1430506,84 грн інфляційних втрат, 749657,96 грн 3% річних.
5. За договором №8365/1718-ТЕ-28 від 18.09.2017р. (зі змінами, внесеними додатковими угодами №1 від 11.01.2018р., №2 від 02.04.2018р., №3 від 07.06.2018р., №4 від 13.08.2018р., №5 від 20.09.2018р.), виконання якого стверджується, зокрема: актам приймання-передачі природного газу від 31.10.2017р. (обсяг газу 3 745,262 тис.куб.м., на суму 22210901,76 грн), від 30.11.2017р. (обсяг газу 7815,451 тис.куб.м., на суму 46348750,61 грн), від 31.12.2017р. (обсяг газу 8947,099 тис.куб.м., на суму 53059875,91 грн), від 31.01.2018р. (обсяг газу 11142,397 тис.куб.м., на суму 66078871,16 грн), від 28.02.2018р. (обсяг газу 10732,820 тис.куб.м., на суму 63649915,73 грн), від 31.03.2018р. (обсяг газу 9987,026 тис.куб.м., на суму 59227058,99 грн), від 30.04.2018р. (обсяг газу 2162,453 тис.куб.м., на суму 12824211,28 грн), від 31.05.2018р. (обсяг газу 1618,850 тис.куб.м., на суму 9600428,04 грн), від 30.06.2018р. (обсяг газу 1,088 тис.куб.м., на суму 6452,28 грн), від 31.08.2018р. (обсяг газу 4,731 тис.куб.м., на суму 28056,72 грн), від 30.09.2018р. (обсяг газу 2,592 тис.куб.м., на суму 15371,59 грн), спільним протокольним рішенням від 12.12.2017р., сальдо, довідкою по операціям. Заборгованість відповідача перед позивачем за вказаним договором складає 130 294 018,27 грн, з яких: 102597306,45 грн основного боргу, 10953205,59 грн пені, 11198352,59 грн інфляційних втрат, 5545153,64 грн 3% річних.
Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 04.03.2019р. у справі №826/9665/16, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2019р., визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України №315 від 27.04.2016р. "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2015 року N758", якою визначалася вартість постачання природного газу виробникам теплової енергії за регульованими цінами у період з 01.05.2016р. по 31.03.2017р. (включно), з моменту її прийняття, а саме з 27.04.2016р.
10.01.2020р. відповідач направив позивачу заяву №03-05/63/66 від 10.01.2020р. про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог, в якій, враховуючи рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 04.03.2019р. у справі №826/9665/16, зазначив, що згідно з попередньої, до прийняття постанови Кабінету Міністрів України №315 від 27.04.2016р., редакції абз.3 п.16 Положення позивач постачає природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії для релігійних організацій та/або з метою надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню за регульованою ціною (без урахування тарифів на послуги з транспортування та розподілу природного газу, а також податків та зборів, що включаються до вартості природного газу, відповідно до ПК України), яка у період з 01.10.2015р. по 30.04.2016р. (включно) визначається для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню для всіх інших виробників теплової енергії - 1770,74 гривні за 1000 куб.м. без ПДВ. Здійснивши перерахунок вартості природного газу з урахуванням попередньої редакції постанови КМ України, відповідач встановив, що ним переплачено позивачу 203924517,84 грн за договором №3845/1617-ТЕ-28 від 28.09.2016р., у зв`язку з чим заявив про припинення зобов`язань внаслідок зарахування зазначених зустрічних однорідних вимог:
1. За договором №3845/1617-ТЕ-28 постачання природного газу від 28.09.2016р., а саме: пені у розмірі 2092465,74 грн, інфляційних втрат у розмірі 3433532,45 грн 3% річних у розмірі 1127829,83 грн.
2. За договором №3847/1617-РО-28 постачання природного газу від 28.09.2016р., а саме: пені у розмірі 1 923,34 грн; інфляційних втрат у розмірі 2023,69 грн, 3% річних у розмірі 554,02 грн.
3. За договором № 8366/1718-50-28 постачання природного газу від 18.09.2017р., а саме: основного боргу у сумі 10074214,51 грн, пені у розмірі 908849,82 грн, інфляційних втрат у розмірі 825623,61 грн, 3% річних у розмірі 411842,28 грн.
4. За договором №8368/1718-КП-28 постачання природного газу від 18.09.2017р., а саме: основного боргу у сумі 15816978,70 грн, пені у розмірі 3750568,18 грн; інфляційних втрат у розмірі 1430506,84 грн, 3% річних у розмірі 749657,96 грн.
5. За договором №8365/1718-ТЕ-28 постачання природного газу від 18.09.2017р., а саме: основного боргу у сумі 102597306,45 грн, пені у розмірі 10953205,59 грн, інфляційних втрат у розмірі 11198352,59 грн, 3% річних у розмірі 5545153,64 грн.
Заборгованість відповідача перед позивачем за договорами постачання природного газу №3845/1617-ТЕ-28 від 28.09.2016р., №3847/1617-РО-28 від 28.09.2016р., №8366/1718-50-28 від 18.09.2017р., №8366/1718-50-28 від 18.09.2017р., №8368/1718-КП-28 від 18.09.2017р., №8365/1718-ТЕ-28 від 18.09.2017р. є предметом судового розгляду, що вбачається з ухвал Господарського суду Рівненської області у справі №918/854/19 від 09.12.2019р., у справі №918/860/19 від 05.12.2019р., у справі №918/867/19 від 10.12.2019р., у справі №918/870/19 від 09.12.2019р. та у справі №918/868/19 від 09.12.2019р. відповідно. Провадження у вказаних справах зупинені до вирішення цієї справи, отже рішення про стягнення заборгованості у розміру проведеного відповідачем зарахування, які набрали законної сили, відсутні. 
З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що постановою Касаційного адміністративного суду від 25.06.2020р. у справі №826/9665/16 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.03.2019р. та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2019р. скасовано та направлено справу на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне: 
Згідно з приписами частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Отже, для правильного вирішення спору у цій справі дослідженню та оцінці підлягають обставини щодо наявності підстав для застосування статей 601, 602 Цивільного кодексу України до правовідносин сторін та припинення зобов`язань сторін зарахуванням зустрічних однорідних вимог.
За своєю правовою природою припинення зобов`язання зарахуванням зустрічної вимоги - це одностороння угода, яка оформлюється заявою однієї з сторін, і якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі на підставі статті 16 ЦК України та статті 20 Господарського кодексу України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду. Тобто, зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов`язанні, не пов`язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною.
Згідно ч.ч.1, 2 ст.598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, установлених договором або законом.
Частиною 3 статті 203 Господарського кодексу України визначено, що господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.
Аналогічні положення закріплені у статті 601 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.
Недопустимість зарахування зустрічних вимог визначено у статті 602 ЦК України, відповідно до положень якої не допускається зарахування зустрічних вимог про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; про стягнення аліментів; щодо довічного утримання (догляду); у разі спливу позовної давності; за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом; в інших випадках, встановлених договором або законом.
З наведеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.10.2018р. у справі №914/3217/16, постановах Верховного Суду від 16.04.2019р. у справі №911/483/18, від 01.10.2019р. у справі №910/12968/17, від 28.01.2020р. у справі №910/12738/18, згідно з якою вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути:
- зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);
- однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);
- строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.
Крім цього, між сторонами не повинно бути спору відносно характеру зобов`язання, його змісту та умов виконання.
З правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 11.09.2019р. у справі №910/21566/17 вбачається, що наслідком здійснення такого правочину, як зарахування зустрічних однорідних вимог, є припинення як обов`язку заявника перед адресатом, так і обов`язку адресата перед заявником з моменту здійснення заяви про зарахування, що зумовлює необхідність визначення заявником тих вимог до нього, які відповідають вказаним вище умовам.
Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством; за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми), відповідну заяву про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням. Моментом припинення зобов`язань сторін у такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.
Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням.
У з`ясуванні питання щодо можливості припинення зобов`язань зарахуванням зустрічних однорідних вимог колегія суддів враховує, що умовами, за наявності яких можливе припинення зобов`язання зарахуванням, є прозорість та безспірність вимог, які зараховуються, тобто коли між сторонами немає спору відносно характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання та розміру зобов`язань. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи відсутність будь-якої з названих вище умов, виключає проведення зарахування у добровільному порядку.
Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постановах від 24.01.2018р. у справі №908/3039/16, від 05.04.2018р. у справі №910/13205/17, від 25.04.2018р. у справі №910/6781/17, від 25.07.2018р. у справі №916/4933/15, від 22.08.2018р. у справі №910/21652/17, від 11.09.2018р. у справі №910/21648/17, від 11.10.2018р. у справі №910/23246/17 (в даній постанові застосовано термін "прозорість вимог"), від 13.11.2018р. у справі №914/163/14, від 02.04.2019р. у справі №918/539/18, від 11.09.2019р. у справі №910/21648/17).
Згідно ч.1 ст.191 Господарського кодексу України державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку.
Частинами 1, 3 статті 12 Закону України “Про ціни і ціноутворення” державні регульовані ціни запроваджуються на товари, які справляють визначальний вплив на загальний рівень і динаміку цін, мають істотну соціальну значущість, а також на товари, що виробляються суб`єктами, які займають монопольне (домінуюче) становище на ринку. Зміна рівня державних регульованих цін здійснюється в порядку і строки, що визначаються органами, які відповідно до цього Закону здійснюють державне регулювання цін.
За п.1 ч.1 ст.12 Закону України “Про ціни і ціноутворення” регулювання цін здійснюється Кабінету Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень шляхом установлення обов`язкових для застосування суб`єктами господарювання фіксованих цін та граничних цін.
Вартість постачання природного газу виробникам теплової енергії за регульованими цінами встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, відповідно до ч.1 ст.11 Закону України "Про ринок природного газу" з метою забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу на суб`єктів ринку природного газу у виключних випадках та на визначений строк можуть покладатися спеціальні обов`язки в обсязі та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України після консультацій із Секретаріатом Енергетичного Співтовариства.
На виконання ст.11 Закону України "Про ринок природного газу" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 01.10.2015р. №758 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)", якою затвердив Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період), що додається.
Вказана постанова набирає чинності з 01.10.2015р. та діє до 01.04.2017р.
Згідно з підп.4 п.3 постанови цим Положенням покладається обов`язок НАК "Нафтогаз України" постачати природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії за цінами, на умовах та у порядку, що визначені п.15-17 цього Положення.
Пунктом 16 Постанови передбачено, що НАК "Нафтогаз України" постачає природний газ виробникам теплової енергії для виробництва теплової енергії для релігійних організацій та/або з метою надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню за регульованою ціною (без урахування тарифів на послуги з транспортування та розподілу природного газу, а також податків та зборів, що включаються до вартості природного газу, відповідно до ПК України), яка у період з 01.10.2015р. по 30.04.2016р. (включно) визначається для: виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню для всіх інших виробників теплової енергії – 1770,74 грн за 1000 куб.м.; виробництва теплової енергії для релігійних організацій для всіх інших виробників теплової енергії – 2 265,59 грн за 1000 куб.м. Регульована ціна для виробників теплової енергії в період з 01.05.2016р. по 31.03.2017р. (включно) встановлюється окремим рішенням КМ України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2016р. №315 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2015р. №758" внесено зміни до підп.4 п.16 та викладено його в такій редакції: НАК "Нафтогаз України (без урахування тарифів на послуги з транспортування та розподілу природного газу, а також податків та зборів, що включаються до вартості природного газу, відповідно до ПК України) з метою надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню в розмірі 4942,00 грн за 1000 куб.м., а для виробництва теплової енергії для релігійних організацій - в розмірі 2471,00 грн за 1000 куб.м.".
Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 04.03.2019р. у справі №826/9665/16, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2019, визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України №315 від 27.04.2016р. "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2015 року N758" з моменту її прийняття, а саме з 27.04.2016р.
Відповідач вважає, що у зв`язку з визнанням протиправною та нечинною постанови Кабінету міністрів України №315 від 27.04.2016р. позивач безпідставно набув 203924517,84 грн, які й зарахував у припинення своїх зобов`язань перед позивачем в розмірі 170920589,24 грн. Безпідставно набуті позивачем кошти, за розрахунками відповідача, складають різницю між ціною за природний газ, поставлений позивачем, встановленою на рівні 4942,00 грн за 1000 куб.м. згідно з поставною Кабінету Міністрів України №315 від 27.04.2016р., яка визнана протиправною та нечинною, та ціною, встановленою на рівні 1770,74 грн за 1000 куб.м. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2015р. №758.
Отже, грошові вимоги відповідача, які є підставою для проведення зарахування зустрічних однорідних вимог, ґрунтуються на рішенні Окружного адміністративного суду м.Києва від 04.03.2019р. у справі №826/9665/16, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2019р., та постанові Кабінету Міністрів України від 01.10.2015р. №758 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)".
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК Кодексу. Подібне визначення господарського зобов`язання наведене у ч.1 ст.173 Господарського кодексу України.
Як встановлено ч.1 ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Як встановлено приписами ч.1-5 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.  Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. 
Тобто як постанова Кабінету Міністрів України, так і рішення суду у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть породжувати права та обов`язки (зобов`язання).
Щодо рішення, ухваленого в адміністративній справі, то предметом дослідження останнього була перевірка дотримання процедури прийняття постанови Кабінету Міністрів України №315 від 27.04.2016р. "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2015 року N758", а також економічного обґрунтування цін на природний газ, що встановлювалися вказаною постановою. 
Як вірно відмічено судом першої інстанції, відповідач учасником провадження в адміністративній справі №826/9665/16 не був, рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва жодних питань про права та обов`язки останнього, у тому числі щодо суми переплати за поставлений газ, не вирішувалося. Також, суд не зобов`язав учасників ринку природного газу здійснювати будь-які перерахунки чи вносити зміни до вже укладених договорів. Отже, вказане судове рішення не може вважатися підставою виникнення у відповідача права на суму грошових коштів в розмірі 203924517,84 грн. 
Рішення суду в адміністративній справі може слугувати лише підставою для виникнення права на перерахунок поставленого природного газу, вартість якого визначалася згідно з постановою КМ України №315 від 27.04.2016р. "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2015 року N758". 
У свою чергу, таке право не є тотожним грошовим коштам у розмірі перерахунку, проведеного відповідачем.
За таких обставин рішення суду в адміністративній справі є не підставою виникнення між позивачем та відповідачем зобов`язання, за яким у відповідача з`явилося право грошової вимоги до позивача, і, як наслідок, право на зарахування зустрічних однорідних вимог.
Стосовно постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 №758 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)", яка є чинною та на підставі якої відповідач провів перерахунок вартості поставленого природного газу.
Як вбачається з матеріалів справи, ціна на природний газ, який поставлявся позивачем відповідачу, є державною регульованою ціною та встановлювалася постановою Кабінетом Міністрів України №315 від 27.04.2016р. "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2015 року N758", яка визнана у судовому порядку протиправною та нечинною, у зв`язку з чим, на думку відповідача, до правовідносин з поставки природного газу у період з 01.05.2016р. по 31.03.2017р. (включно) (період дії ціни, яку визнано економічно не обґрунтованою та протягом якого здійснювалася поставка позивачем відповідачу природного газу) слід застосовувати постанову Кабінету Міністрів України від 01.10.2015р. №758 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)".
При цьому, вартість природного газу, зокрема для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню для всіх інших виробників теплової енергії в сумі 1 770,74 грн за 1000 куб.м. встановлювалася вказаною постановою на чітко визначений період часу, а саме: з 01.10.2015р. по 30.04.2016р. (включно), а відтак не може застосовуватися на правовідносини, що виникли після 01.05.2016р.
До цього, пунктом 16 постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2015р. №758 передбачено, що регульована ціна для виробників теплової енергії в період з 01.05.2016р. по 31.03.2017р. (включно) встановлюється окремим рішенням Кабінету Міністрів України.
Враховуючи, що постанову Кабінету Міністрів України №315 від 27.04.2016р., якою встановлювалася ціна поставки природного газу у період, коли позивачем здійснювалася така поставка відповідачу, визнана протиправною та нечинною, зважаючи, що станом на дату направлення відповідачем заяви про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог нового рішення Кабінету Міністрів України, яким би визначалася інша ціна природного газу, не було прийнято, а період дії ціни, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015р. №758, закінчився, відтак підстава для перерахунку відсутня.
Отже, відсутність рішення Кабінету Міністрів України тягне за собою відсутність ціни, на підставі якої можливо провести перерахунок, а тому грошові кошти в розмірі 203 924 517,84 грн, визначені відповідачем як сума переплати за поставлений природний газ, не може вважатися обґрунтованою.
Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що постанова Кабінету Міністрів України від 01.10.2015р. №758 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період)" також не є підставою виникнення між позивачем та відповідачем зобов`язань, на яких ґрунтуються вимоги відповідача.
Як було вірно встановлено судом першої інстанції між позивачем та відповідачем відсутні зобов`язання, на підставі якого в останнього виникло право вимоги до позивача (як установлено судом, на підставі рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 04.03.2019р. у справі №826/9665/16, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2019р., та постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 року №758 таких зобов`язань не виникло, а інших доказів в їх існування відповідачем суду не надано).
Також, вимоги, щодо яких відповідачем заявлено про припинення зобов`язань шляхом їх зарахування, не є однорідними, оскільки зобов`язання зі сплати пені у зв`язку з порушенням зобов`язань за договором не є основним зобов`язанням, а є заходом відповідальності за порушення основного зобов`язання.
Крім цього, строк виконання зобов`язань настав лише у відповідача перед позивачем, щодо строку виконання зобов`язань позивачем перед відповідачем, то за відсутності рішення Кабінету Міністрів України, яким би визначалася нова ціна за природний газ у період існування між сторонами договірних відносин з поставки газу, унеможливлює встановити дійсну ціну такої поставки, а відтак здійснити перерахунок та встановити наявність чи відсутність переплати і її розміру, а тому вважати, що такий строк настав, підстав немає.
Також, судом першої інстанції вірно встановлено, що вимоги обох сторін не є безспірними, оскільки вимоги позивача до відповідача на суму 170920589,24 грн є предметом судового розгляду, а вимоги відповідача до позивача не мають підстави їх виникнення та ціни, відносно якої можливо провести перерахунок вартості поставленого газу, а тому сума в розмірі 203924517,84 грн не є обґрунтованою. 
Колегія суддів звертає увагу, що при укладенні договорів постачання природного газу сторони досягли згоди по всім істотним умовам, зокрема і щодо ціни природного газу та порядку її формування, що не спростовано скаржником. Доказів оскарження відповідачем укладених договорів повністю або в певній частині до суду та визнання їх недійсними не надано. Отже, виконуючи умови укладених договорів, відповідач приймав поставлений АТ "НАК "Нафтогаз України" природний газ, підписував акти приймання-передачі природного газу, в яких визначалися обсяги та ціна його реалізації, а також здійснював оплату газу, що свідчить про схвалення та прийняття до виконання умов укладених між сторонами договорів з урахуванням внесених до них змін, в тому числі і щодо ціни природного газу.
Наведене підтверджує, що при укладенні сторонами договорів постачання природного газу їх умови в частині визначення ціни відповідали вимогам чинного на той момент законодавства.
Тому, колегія суддів погоджується, що заява відповідача про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог не відповідає умовам, необхідним для припинення зобов`язання зарахуванням.
Окрім цього слід зазначити, що постановою Касаційного адміністративного суду від 25.06.2020р. у справі №826/9665/16 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.03.2019р. та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2019р. скасовано та направлено справу на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, підстава, яка слугувала, на думку відповідача, основою для здійснення перерахунку вартості природного газу і, як наслідок, правом для зарахування зустрічних однорідних вимог, відпала. У свою чергу, нове судове рішення, за логікою відповідача, надасть його право для нової (відмінної від першої) заяви про припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки ґрунтуватиметься на іншому судовому рішенні (у випадку прийняття такого).
Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами вимог ч.1-3, 5 ст.203 Цивільного кодексу України. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.1,3 ст.215 ЦК України). 
Частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Відповідно до ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч.3 ст.13, ст.74 ГПК України).
Вирішуючи вказаний спір, Господарським судом Рівненської області вірно встановлено наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання одностороннього правочину - заяви про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог недійсним на момент його вчинення.
З огляду на викладене, позов Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" про визнання недійсним одностороннього правочину про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог задоволено правомірно.
Колегія суддів при вирішенні даної справи приймає до уваги правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 25.08.2020р. у справі №Б-23/75-02.
Апелянт також зазначав, що суд першої інстанції припустився порушення п.1 ч.3 ст.202 ГПК України, так як розглянув справу №918/137/20 за наявності клопотання ТОВ «Рівнетеплоенерго» про відкладення розгляду справи з поважних причин.
Колегія суддів зазначає, що коло представників в господарському судовому процесі не обмежене нормами чинного законодавства і представництво юридичних осіб забезпечується згідно із ГПК України - через самопредставництво (ч.3 ст.56 ГПК України) або через представника (ч.1 ст.58 ГПК України). 
Судом першої інстанції правомірно зазначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами справи. 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та нарівні з протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін. 
Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження. Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті “справедливого суду”, гарантованого ст. 6 Конвенції. 
Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, та представити свою справу в умовах, що не ставлять його у явно гірше становище порівняно з опонентом протилежною стороною (рішення у справі "Лопушанський проти України"). 
З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі відкрите 24.02.2020р., розгляд справи здійснювався за правилами загального позовного провадження, у справі проведено 5 судових засідань, відповідачу забезпечене право на відзив, яким він скористався, явка сторін не визнавалася обов`язковою, загальна тривалість розгляду справи склала 5 з половиною місяців. 
Тобто, як вірно зазначено судом першої, відповідач мав достатньо часу для ефективного представлення своєї справи в суді.
У справі "Union Alimentaria Sanders SA v.Spain" зазначено, що передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Зважаючи на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення клопотань відповідача.
З огляду на викладене, судом першої інстанції правомірно здійснено розгляд справи без участі представника відповідача за наявними матеріалами.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи “Серявін та інші проти України”, “Пронін проти України”, “Кузнєцов та інші проти Російської Федерації” одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі. 
При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії”).
Доводи скаржника в апеляційній скарзі, спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і висновків суду не спростовують.
У відповідності до ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин, рішення Господарського суду Рівненської області від 03.08.2020р. у справі №918/137/20 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" - без задоволення.
На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" на рішення Господарського суду Рівненської області від 03.08.2020р. у справі №918/137/20 – залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.
Повний текст постанови складено 12.10.2020р.

Головуючий  суддя                                                                      Саврій В.А. 

Суддя                                                                                              Коломис В.В.  

Суддя                                                                                              Миханюк М.В.