Номер провадження: 22-ц/813/5252/20 
Номер справи місцевого суду: 493/2752/18
Головуючий у першій інстанції Ільніцька О. М.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
               за участю секретаря: Ющак А.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи,апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Балтського районного суду Одеської області від 23 грудня 2019 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України, за участю заінтересованої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області,

встановив:

18 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, заінтересована особа - Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 на території Молдавської РСР, у 1966 року разом із сім`єю переїхала до м. Балта Одеської області, де постійно проживає до теперішнього часу. Вона не була документована паспортом громадянина СРСР, а через втрату свідоцтва про народження також не була документована паспортом громадянина України, у зв`язку з чим на теперішній час не має документів, що посвідчують її особу та підтверджують громадянство.
Для того, щоб отримати документ, який посвідчував би її особу та громадянство України, вона просила суд встановити факт її постійного проживання на території України в повнолітньому віці, станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.

Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 22 грудня 2018 року було відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 . 
Разом з тим, ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 15 лютого2019 року заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду (а.с. 28-29), яку в подальшому було скасовано постановою Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2019 року та направлено справу для продовження розгляду до Балтського районного суду Одеської області (а.с. 84-85).
Мотивом скасування ухвали суду про залишення заяви без розгляду було те, що предметом заяви ОСОБА_1 є встановлення юридичного факту, який має значення для апелянта та відсутні будь-які майнові або немайнові вимоги до будь-яких осіб, тому вказані дані обставини свідчать про відсутність в даному випадку спору про право.

В подальшому, ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 02 грудня 2019 року підготовче провадження по справі за заявою ОСОБА_1 було закрито та призначено справу до розгляду по суті заяви (а.с.96).

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 23 грудня 2019 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України, було задоволено.
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у повнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року (а.с.107-109).

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області ставить питання про скасування рішення Балтського районного суду Одеської області від 23 грудня 2019 року, та постановлення нового, яким відмовити ОСОБА_1  в задоволенні заяви про встановлення факту постійного проживання на території України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, призначеного на 02 грудня 2020 року, на 15.00 год., як то передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с. 140-144).
При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п.п. 1, 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року, з наступними змінами (а.с.147), тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки «помаранчевий» або «червоний», зупинити розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань. 

Оскільки жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.
Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 09.12.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення заяви, суд першої інстанції вважав доведеним факт постійного проживання  ОСОБА_1  станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року на території України. Крім того, суд зазначив, що він не розглядає питання правомірності надання чи відмови в наданні громадянства України заявниці, а тільки встановлює факт проживання заявниці в певний період на території України.

Однак, колегія суддів не погоджується з даними висновками суду, виходячи з наступних підстав.
У відповідності до ст. 6 Закону України «Про громадянство України» іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України», яке набувається:
1)за народженням;
2)за територіальним походженням;
3)внаслідок прийняття до громадянства;
4)внаслідок поновлення у громадянстві;
5)внаслідок усиновлення;
6)внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя;
7)внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки;
8)у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини;
9)внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства;
10)за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

У відповідності до ч.1 ст.8 Закону «Про громадянство України» громадянство України за територіальним походженням набувається особами, які самі чи хоча б один з їх батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української НародноїРеспубліки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. 
При цьому, іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.

За змістом ч.1 ст.9 Закону України «Про громадянство України» за клопотанням до громадянства України можуть бути прийняті особи, які протягом останніх п`яти років безперервно проживали на території України.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із пояснень свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які підтвердили факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, копії акту обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_1 , зі змісту якого вбачається, що заявниця довгий час проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своєю сестрою ОСОБА_3 .
Таким чином, зважаючи, що метою подання даної заяви є отримання документу, який буде посвідчувати особу, як громадянина України та громадянство України, а рішення суду матиме юридичні наслідки для заявниці у вигляді паспортування ОСОБА_1 належним документом, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність задоволення заяви ОСОБА_1 у повному обсязі.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, заявниця ОСОБА_1 не зверталась до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про набуття чи встановлення належності до громадянства України, не надала до ГУ ДМС України в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України про «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» (далі - Порядок), не отримала відмови в наданні громадянства України, у зв`язку чим слід дійти висновку про те, що заявниця ОСОБА_1 не використала всі можливості для отримання статусу громадянина України, а тому звернення до суду із заявою про встановлення факту, є передчасним.

При цьому слід зазначити, що згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. 
Проте законодавство України має чіткий порядок встановлення факту проживання та набуття громадянства України.
Виходячи з цього, а також з урахуванням п. 4 розділу І Порядку заяви та інші документи з питань громадянства подаються особою, яка проживає в Україні на законних підставах. У зв`язку з цим виникає необхідність встановлення статусу заявника та її легального перебування на території України.

Разом з тим, відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.
Тобто, із вищевикладеного слідує, що без встановлення особи та статусу заявника неможливо здійснити розгляд питання щодо набуття нею громадянства України та унеможливлюється встановлення факту постійного проживання заявника на законних підставах на території України.
Необхідно зазначити, що ст. 9 Закону України «Про громадянство України» передбачено умови, за яких іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

Зазначені обставини свідчать про те, що звернення до суду із вказаною заявою, є не чим іншим, як намаганням заявниці ОСОБА_1 встановити факт проживання на території України для встановлення громадянства України, уникаючи при цьому процедури набуття чи прийняття до громадянства України, згідно ст. 9 Закону України «Про громадянство України».

При цьому, колегія суддів зазначає, що Законом України «Про громадянство України», а також Указом Президента України «Питання організації виконання Закону України від 27.03.2001 року № 215/2001 «Про громадянство України» (в редакції Указу Президента України від 27.06.2006 року № 588/2006 «Про внесення змін до Указу Президента України від 27.03.2001 року № 215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України») передбачений порядок розгляду заяв щодо набуття громадянства України.
Крім того, відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, згідно з Положенням про порядок розгляду питань, зв`язаних з громадянством України, затвердженим Указом Президента України від 31 березня 1991 року, для вирішення заяв про належність до громадянства України може бути представлено рішення суду про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту проживання на території України.

У зв`язку викладеним, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що ОСОБА_1 фактично не позбавлена можливості встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року, однак при наявності достатніх, належних, допустимих і достовірних доказів цих обставини.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, останні не мають жодних належних, допустимих і достовірних доказів того, що заявниця ОСОБА_1 постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

Так, в основу оскаржуваного судового рішення, суд поклав показання свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які 23.12.2019 року пояснили суду першої інстанції, що ОСОБА_1 з 1966 року постійно проживає на території України, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , навчалася в місцевій школі (а.с.103-104)..
Однак, судом не було враховано, що показання даних свідків є суб`єктивними, оскільки свідок ОСОБА_3 є сестрою заявниці, а тому її показання повинні підтверджуватись об`єктивними доказами у справі.
Тобто, суд першої інстанції взагалі ухилився від встановлення обставин щодо постійного проживання заявниці ОСОБА_1 з 1966 року по АДРЕСА_1 . Судом не було з`ясовано, в якій школі навчалась ОСОБА_1 , про що було зазначено вказаними свідками, чим займалась після закінчення школи і до звернення до суду з даною заявою, а також не з`ясовано, чи отримувала вона паспорт громадянина України при досягненні 16-річного віку або повноліття, відповідно ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 , якщо ні, то з яких підстав.
Також суд поклав в основу судового рішення акт обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_1 (а.с.5), зі змісту якого вбачається, що заявниця довгий час проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своєю сестрою ОСОБА_3 .
Однак, у вказаному акті не вказано дату його складання, не зазначено, з якого часу ОСОБА_1 проживає за вказаною адресою, та чи проживала вона постійно за вказаною адресою станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

Тобто колегія суддів ще раз зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних, допустимих і достовірних доказів того, що заявниця ОСОБА_1 постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти заяви ОСОБА_1 , оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території Українистаном на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, відмовити повністю.
Часткове задоволення апеляційної скарги полягає у тому, що колегія суддів не вбачає у вказаних правовідносинах спору про право та справа розглянута в суді апеляційної інстанції без участі представника заявника апеляційної скарги, який був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справ, з підстав, викладених вище.

У відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ДМС України в Одеській області судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 528,60 грн. (а.с.132, 134).

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.2 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України в Одеській областізадовольнити частково.
Рішення Балтського районного суду Одеської області від 23 грудня 2019 року скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території Українистаном на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року, відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Державної міграційної служби України в Одеській області, код ЄДРПОУ: 37811384, судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 528,60 грн. (п`ятсот двадцять вісім гривень 60 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду:                         С.М. Сегеда        

       Л.А. Гірняк

       Т.В. Цюра