УХВАЛА

01 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 826/18204/14
адміністративне провадження № К/9901/31243/20
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Шевцової Н.В.,  перевірив касаційну скаргу Державної фіскальної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року у справі №826/18204/14за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Міністерства юстиції України про скасування наказу, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Державної фіскальної служби України, Міністерства юстиції України, у якому просив: 
- скасувати наказу ДФС України від 24.10.2014 №1012-0 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника першого оперативного управління Головного управління власної безпеки ДФС України;
- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника першого оперативного управління Головного управління власної безпеки ДФС України;
- зобов`язати ДФС України виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;
- зобов`язати Міністерство юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" відомостей щодо ОСОБА_1 
27 листопада 2019 року рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21   жовтня 2020 року, позов задоволено частково. 
Скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 24 жовтня 2014 року №1012-0 "Про звільнення ОСОБА_1 " щодо звільнення ОСОБА_1 з посади начальника першого оперативного управління Головного управління власної безпеки Державної фіскальної служби України відповідно до пункту 1 частини 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" від 16 вересня 2014 року №1682-VІІ та підпункту "а" пункту 62 "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України Української РСР від 29 липня 1991 року №141.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника першого оперативного управління Головного управління власної безпеки Державної фіскальної служби України з 25 жовтня 2014 року.
Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 жовтня 2014 року по 27 листопада 2019 року в розмірі 625425,75 грн. (шістсот двадцять п`ять тисяч чотириста двадцять п`ять гривень сімдесят п`ять копійок), без урахування податків та обов`язкових платежів.
У задоволенні позову до Міністерства юстиції України відмовлено повністю.
На вказані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду Державна фіскальна служба України подала касаційну скаргу, яку зареєстровано у Верховному Суді 19     листопада 2020 року.
У касаційній скарзі відповідач посилається на пункт 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), як на підставу касаційного оскарження судових рішень.
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу. 
Відповідач у касаційній скарзі лише обмежився цитуванням пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України, однак ним не викладено підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної приписами вказаної норми КАС України, тобто не зазначено підстави для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, визначених частинами другою і третьою статті 353 КАС України.
Подана касаційна скарга відповідача містить лише виклад обставини справи, цитати нормативних актів та незгоду з рішеннями судів попередніх інстанцій з підстав порушення норм матеріального та процесуального права.
Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.  
Таким чином, межі касаційного перегляду судових рішень обмежено підставами, на яких подається касаційна скарга, викладеними скаржником, та зазначеними в ухвалі суду підставами для відкриття касаційного провадження. 
Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, зокрема якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Враховуючи приписи пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України та не викладення з належним обґрунтуванням відповідачем у касаційній скарзі підстав для касаційного оскарження судових рішень у цій справі, визначених пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме не зазначено підстави для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, визначених частинами другою і третьою статті 353 КАС України, тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Державної фіскальної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року у справі №826/18204/14за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Міністерства юстиції України про скасування наказу, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити дії - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.     

Суддя-доповідач                                                                                 Н.В. Шевцова