КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 761/12085/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/12445/2020
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
30 вересня 2020 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Волошиної В.М., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Верес Ю.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Курило Вікторії Григорівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2020 року у складі судді Притули Н.Г.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «комерційний банк «Надра» про визнання частини договору недійсним,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до публічного акціонерного товариства «комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), у якому просила: визнати недійсним пункт 2.2 кредитного договору №258/ЕК/2008-980 від 04.02.2008 року щодо оплати винагороди за послуги банку; застосувати наслідки недійсності правочину шляхом перерахування щомісячних платежів без оплати винагороди згідно п.2.2 договору, а сплачені платежі зарахувати в погашення тіла кредиту.
Позов обґрунтовує тим, 04.02.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Надра» було укладено кредитний договір №258/ЕК/2008-980 за яким позивач отримала кредит, в розмірі 30 000 грн.
Відповідно до умов кредитного договору позичальник мав повертати банку кошти (щомісячний платіж) відповідно до графіку погашення заборгованості, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди та сума щомісячного платежу є змінною.
Пунктом 2.2 кредитного договору передбачено сплату 4% від суми кредиту за управління кредитом. Позивач зазначає, що вказана сума включена в щомісячний платіж.
Сплата коштів за управління кредитом є несправедливою умовою договору відповідно до положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Посилається на те, що уклала договір внаслідок істотної помилки щодо своїх прав.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2020 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі адвоката Курило В.Г. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування усіх фактичних обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної зазначено, що рішення суду зводиться до того, що суд не зміг прослідкувати, коли саме було стягнуто комісію, що передбачена пунктом 2.2 кредитного договору, проте з таким висновком позивачка не погоджується, оскільки сам факт наявності в кредитному договорі умов про сплату комісії за послуги є підставою для визнання такого пункту недійсним, так як він суперечить законодавству.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
У судове засідання учасники справи не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку,  у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності, у відповідності до  ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як убачається з матеріалів справи, 04.02.2008 року між ВАТ «Надра» правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» був укладений кредитний договір №258/ЕК/2008-980 за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 30 000 грн. строком користування до 03.02.2009 року зі сплатою 30,0% річних. Кредит надавався на споживчі цілі (п.1.1 - 1.3 Договору) (а.с. 4).
Сторони у п.2.2 договору зазначили, що позичальник сплачує банку плату за управління кредитом у розмірі 4% від суми кредиту.
За умовами договору не визначено чи є зазначена плата одноразовим платежем чи щомісячним.
Згідно з додатком №1 до Договору - Графіком погашення заборгованості по кредиту та процентів до нього, позичальник щомісячно мала сплачувати частину кредиту та  відсотки за користування кредитом (а.с. 5).
Як убачається із вищезазначеного договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі і щодо плати за управління кредитом, про що свідчать підписи обох сторін у договорі.
Підпис позивача під договором свідчить про її ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов`язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України.
Встановлено, що  позивач належним чином не виконувала зобов`язання за договором й у 2012 році банк звернувся у суд з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, проте з копії позову та розрахунку до нього не вбачається, що банк заявляв вимоги про стягнення плати за управління кредитом (а.с. 31-32).
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30.07.2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як поручителя, на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором, у сумі 27 363 грн. 74 коп. (а.с. 41-42).
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 28.03.2016 року встановлено, що порука ОСОБА_2 припинена, а тому скасовано рішення в частині стягнення заборгованості в солідарному порядку з ОСОБА_2 (а.с. 43-45).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження сплати за управління кредитом на виконання п.2.2 договору, в позовних вимогах банку про стягнення заборгованості за кредитним договором відсутня нарахована плата за управління кредитом, а тому з урахуванням встановленого в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що права позивача зазначенням вказаного пункту в договорі не порушені, відсутні докази помилки  при підписанні договору, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Недодержання вказаних вимог є підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України.
Заявляючи вимоги про визнання недійсними положень кредитного договору щодо встановлення комісійної винагороди ОСОБА_1 посилалася на те, що такі положення не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та є несправедливими.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Проте   ОСОБА_1 не доведено, що  встановлені у договорі положення щодо встановлення плати за управління кредитом, мають  наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
При цьому, 15 листопада 2016 року  прийнятий Закон України № 1734-VIII «Про споживче кредитування», який є спеціальним Законом, що визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.
Вказаний Закон не містить заборони щодо встановлення в кредитному договору комісії з розрахунково-касового обслуговування. Згідно положень Закону України  «Про споживче кредитування» комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування можуть включатися до загальних витрат за споживчим кредитом.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 була ознайомлена та підписала Кредитний договір №258/ЕК/2008-980 з додатком №1 до Договору - Графіком погашення заборгованості по кредиту та процентів до нього. Підписанням вказаних документів вона підтвердила факт отримання в повному обсязі інформації (у письмовому вигляді) щодо кредитування та орієнтовної сукупної вартості кредиту. При цьому позивач не скористалася своїм правом на відмову від кредитного договору. Натомість на підставі підписаного договору ОСОБА_1 вносила кошти на погашення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором,  що підтверджує прийняття ним умов кредитування (а.с.35-41). 
Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
З огляду на вищенаведене, позивачкою не доведено, що встановлення сторонами у пункті 2.2. кредитного договору обов`язку позивача по сплаті коштів за управління кредитом  є несправедливим. Вказані умови визначені на розсуд сторін, є результатом домовленості, а тому є обов`язковими для виконання. 
Окрім цього, як на підставу позову, позивач послалася на істотну помилку, допущену нею під час укладення договору.
Положеннями ст. 229 ЦК України передбачено, якщо особа,яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний недійсним.
 Між тим,   відповідно керівних роз`яснень, які містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009року, встановлено, що судам відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо).
Позивач не вказала, внаслідок якої помилки було укладено кредитний договір.
Не доведено матеріалами справи й нарахування банком плати за управління кредитом, а також внесення позивачем у зв`язку з чим платежів.
 Не заявляв і банк таких вимог під час звернення у суд з позовом до ОСОБА_1   про стягнення кредитної заборгованості, що убачається зі змісту долучених до справи копій позовної заяви та рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30.07.2013 року (а.с.31-42). А в доданому до позову  розрахунку заборгованості станом на 06.01.2012 року  у графі «комісія за управління кредитом» зазначено : 0 грн. (а.с.33). 
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Курило Вікторії Григорівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 07 жовтня 2020 року.
 
Суддя-доповідач:   
 
Судді: