КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Апеляційне провадження                                             
№ 22-ц/824/12426/2020                                                                                       
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

          13 жовтня2020року                                                                       місто Київ
                                                                                              справа № 357/8589/19
                            
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                       суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                       за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Кошель Б.І., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
 
                                               В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила:
усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном - будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів з вказаного будинку;
визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .
В мотивування вимог посилалася на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування 1/8 частини житлового будинку від 16 квітня 2019 року та на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19 жовтня 2013 року за заповітом 7/8 частин будинку, що в цілому складає 100% житлового будинку.
Вказувала, що у даному будинку зареєстрований її батько - ОСОБА_4 та проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Зазначала, що вона не давала дозвіл відповідачам на проживання у спірному будинку, а також згідно заяви від 31 травня 2019 року вона в письмовому вигляді просила відповідачів звільнити в добровільному порядку займане ними житлове приміщення.
Посилалась на те, що вказану заяву про досудове врегулювання спору було вручено відповідачам 01 червня 2019 року, однак останні на даний час не виконали її вимогу.
Вказувала, що її батько є людиною похилого віку, який потребує стороннього догляду, готування їжі, прання тощо. У неї немає бажання утримувати будинок, тому було прийнято рішення про його продаж або переселення її сім'ї до спірного будинку для допомоги батькові.
Зазначала, що через скандали, сварки та зловживання відповідачів алкогольними напоями, вона не спілкується з ними, не підтримує родинних відносин, хоча ОСОБА_1 є її сестрою, а ОСОБА_2 - племінником.
Вказувала, що відповідач ОСОБА_1 не є членом її сім`ї та членом сім`ї, яка перебуває на утриманні або веде спільне господарство, проживає із суб`єктом права.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня  2020 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у здійсненні права користування та розпорядження будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з будинку.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 1536,80 грн. 
В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішеннями суду першої інстанції, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи просили рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказували, що спірний житловий будинок був придбаний батьками позивача та відповідача ОСОБА_1 у власність в 1998 році.
Зазначали, що ОСОБА_1 зареєстрована за вказаною адресою з 1997 року, а відповідач ОСОБА_2 проживає і зареєстрований у вказаному будинку з дня народження.
Посилались на те, що з моменту їх вселення до будинку із згоди попереднього власника пройшло більше двадцяти років, вони були належним чином зареєстровані у вказаному будинку, протягом усього часу добросовісно користувались ним. 
Вказували, що виселення покладе на них надмірний тягар, чим порушить баланс інтересів сторін, оскільки вони фактично стануть безхатченками.
Зазначали, що суд не надав оцінку та не встановив чи ухвалене рішення належним чином збалансовує інтереси позивача ОСОБА_3 , яка зареєстрована та проживає у власній квартирі АДРЕСА_2 , тобто має інше житло та відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у яких єдиним житлом є спірний будинок.
Посилались на те, що батько позивача та відповідача ОСОБА_1 -      ОСОБА_4 продовжує проживати в будинку, є пенсіонером але працює і стороннього догляду не потребує, користується газом, електроенергією, водопостачанням, але оплату за комунальні послуги не здійснює.
Вказували, що тривале проживання відповідачів у спірному будинку, незалежно від його правового режиму є достатньою підставою для того, щоб вважати спірний будинок їх житлом в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.                                                                                                                                                                                               
Від представника позивача до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Представник позивача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 
А відтак, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відповідачів на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи позовні вимоги про усунення ОСОБА_3 перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення, суд першої інстанції виходив з того, що проживання відповідачів у спірному будинку чинить перешкоди позивачу у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, а спільне проживання сторін у будинку є неможливим, оскільки відповідачі не є членами сім'ї позивача (власника), знаходяться у неприязних з нею стосунках.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 , суд першої інстанції вказував на те, що остання не зареєстрована у спірному будинку, отже відсутні підстави для задоволення вказаних вимог.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 є власником житлового будинку   АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19 жовтня 2013 року за заповітом на 7/8 частин будинку та договору дарування 1/8 частини житлового будинку від 16 квітня 2019 року.
Вспірному будинку проживають відповідачі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що не заперечувалося представником позивача у суді апеляційної інстанції.
З відповідей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в місті Києві та Київській області, які були надані на запит суду першої інстанції вбачається, що:
ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;
ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до копії паспорту ОСОБА_1 , в ньому міститься відмітка про місце реєстрації останньої за адресою: АДРЕСА_1 з 06 червня 1997 року.
З довідок Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області від 29 травня 2019 року №3364 та від 24 вересня 2019 року №4183 вбачається, що у спірному будинку зареєстрований ОСОБА_4 з 15 квітня 2019 року.
Згідно довідки про місце проживання та склад сім'ї від 13 березня 2020 року №15.2-03/1552, виданої Управлінням адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області, у вказаному житловому будинку зареєстровані особи відсутні.
Заперечуючи проти позову, відповідачі вказували на те, що спірний житловий будинок був придбаний батьками позивача та відповідача ОСОБА_1 . Зазначали, що з 1997 року відповідач ОСОБА_1 вселилась в будинок разом з батьками, а відповідач ОСОБА_2 проживає за зазначеною адресою з народження, тобто з 1999 року. Посилалися на те, що спірний будинок є єдиним їх житлом.
29 травня 2019 року позивач звернулась до відповідачів з повідомленням-попередженням з проханням у 10-денний термін звільнити будинок від особистих речей та виїхати з займаного ними будинку.
Однак вказане повідомлення відповідачами було проігноровано.
Позивач, звертаючись до суду з даним позовом вказувала на те, що вона є власником спірного будинку, а реєстрація та проживання відповідачів у належному їй будинку порушує її право щодо користування, володіння та розпорядження своєю власністю. Зазначала, що відповідачі не є членами її сім'ї. 
Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Статтею 47 Конституції України та статтею 109 ЖК України  передбачено неможливість виселення особи із займаного жилого приміщення або будь-яке інше примусове позбавлення житла, крім випадків, встановлених законом, на підставі рішення суду.
Згідно з ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
Пунктом 4 ст.31 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. 
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). 
У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
 Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції(рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» та рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії»).
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakusv. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява №19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska andKryvitskyyv. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява №30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява №17365/14.
Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачі у спірний будинок вселились зі згоди колишніх власників будинку -   ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яка померла, а право власності на підставі заповіту від 19 жовтня 2013 року та на підставі договору дарування частини житлового будинку від 16 квітня 2019 року отримала їхня дочка ОСОБА_3 .
Крім того, відповідач ОСОБА_1 була членом сім`ї попереднього власника будинку - ОСОБА_5 , яка була її матір'ю, і є членом сім`ї ОСОБА_4 , оскільки останній є її батьком.
Як вбачається з показів свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,      ОСОБА_8 , допитаних у суді першої інстанції, відповідачі були зареєстровані у спірному будинку за згодою попередніх власників та проживають у будинку разом з батьком позивача та відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 .
Позивач у спірному будинку не зареєстрована та не проживає, а проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . 
В силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Стороною позивача ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції доказів того, що у відповідачів є інше житло надано не було.
Суд першої інстанції при ухваленні рішення, не надав оцінку співмірності виселення відповідачів з будинку і захисту права власності позивача, яка має у користуванні інше житло, де постійно мешкає та зареєстрована, не встановив чи дотриманий принцип пропорційності при позбавленні відповідачів житла.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_1 вселилася та  зареєстрована у спірному будинку зі згоди колишніх власників. 
Вирішуючи спір, колегія суддів враховує тривале проживання відповідачів у будинку зі згоди попередніх власників, те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не мають іншого постійного житла, те, що останні продовжують проживати у будинку, а тому задоволення вимог позивача призведе до порушення розумного балансу інтересів сторін та порушення прав відповідачів.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 року у справі №329/398/18.
Посилання позивача на те, що відповідачі зловживають алкогольними напоями, вчиняють сварки та скандали не може бути безумовною підставою для виселення відповідачів.
Доказів того, що відповідачі створюють ОСОБА_3 перешкоди в користуванні нерухомим майном, яке є її власністю, останньою надано не було.
А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги відповідачів.
Згідно з  ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з позивача на користь відповідача  ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2305,20 грн. 
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України,  Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
 
                                                  П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити.
 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове.
 
В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 судові витрати у розмірі 2305 грн. 20 коп.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
            
Повний текст постанови складено 16 жовтня 2020 року.
 
Головуючий:
 
Судді: