Окрема думка
судді Великої Палати Верховного Суду Пророка В. В.
справа № 712/9213/18 (провадження № 14-108цс20)
13 жовтня 2020 року
м. Київ
Велика Палата Верхового Суду розглянула в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вовка Андрія Ігоровича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 березня 2019 року та постанову апеляційного суду Черкаської області від 05 червня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та постановила касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вовка Андрія Ігоровича задовольнити; рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 01 березня 2019 року та постанову апеляційного суду Черкаської області від 05 червня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити. 
Водночас з рішенням Великої Палати Верхового Суду не можу погодитися з огляду на таке.
1.        Рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України).
2.        Засади верховенства права вимагаю, зокрема, що національні суди повинні обирати такий спосіб тлумачення норм права, які сприятимуть поправій визначеності, тобто суб`єкти повинні чітко і недвозначно розуміти правові наслідки власних дій чи бездіяльності.
3.        В даній справі, на моє переконання, Велика Палата Верховного Суду допустила помилкове тлумачення норм права, яке допускає виникнення правової невизначеності щодо роботодавця.
4.        Так стаття 78 КЗпП України передбачає, що дні тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку, а також відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами до щорічних відпусток не включаються.
5.        Відповідно до статті 80 КЗпП України щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку. У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 Закону України "Про відпустки".
6.        В свою чергу, у статті 11 Закону України «Про відпустки» зазначається, якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 Закону України «Про відпустки».
7.         Таким чином Велика Палата Верховного Суду виходячи із системного тлумачення наведених положень законів повинна була з`ясувати, яким саме чином має бути наданим продовження щорічної відпустки у разі тимчасової непрацездатності працівника. 
8.        За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду для продовження відпустки працівнику не потрібно писати заяву для продовження відпустки, тобто продовження має відбуватися автоматично за наявності у будь-який спосіб висловленого волевиявлення працівника на продовження відпустки (за обставинами даної справи - шляхом телефонного дзвінка начальнику сектору кадрового забезпечення з подальшим поданням оригіналу листа непрацездатності).
9.        Разом з тим такий висновок суперечить цитованим нормам законодавства, які визначають обов`язок роботодавця щодо перенесення на інший період або продовження відпустки за вибором працівника, однак не визначають, що таке продовження відпустки відбувається автоматично.
10.   Відповідно до Державного класифікатора управлінської документації ДК 010-98, затвердженого Наказом Державний комітет України по стандартизації, метрології та сертифікації від 31 грудня 1998 року № 1024 (далі - ДКУД), заява про надання відпустки (код 0203010, індекс ЗНВ) входить поряд з наказом про надання відпустки (код 0203011, індекс ННВ) до переліку документації з управління кадрами (код 0203) організаційно-розпорядчої документації (код 02), в той час як сам наказ (розпорядження) про надання відпустки (код 0301006, індекс П-6) також входить до складу документації з обліку особового складу (код 0301) первинно-облікової документації (код 03), уніфікованої системи управлінської документації.
11.   ДКУД використовується   під   час   збирання   та  оброблення документів за відповідними уніфікованими  формами  усіма  органами державного    і    господарського   управління   та   підвідомчими підприємствами й організаціями  в  процесі  виконання  відповідних управлінських функцій згідно з чинним законодавством. 
12.   Таким чином заява працівника про надання відпустки та наказ про надання відпустки підлягають обов`язковому оформленню як документи управлінської діяльності.
13.   Аналогічно обов`язковому оформленню підлягає і наказ про продовження відпустки, підставою для якого є саме заява працівника про продовження відпустки.
14.   Відповідно до Наказу Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» типова форма № П-3 "Наказ (розпорядження) про надання відпустки" видається керівник підприємства (а не керівником відділу кадрів) і доводиться до відома працівника під підпис останнього.
15.   Саме заява працівника є усталеною формою його волевиявлення на надання відпустки; надання відпустки працівникові не відбувається автоматично, а лише шляхом видання уповноваженим працівником (зазвичай керівником) наказу про відпустку на підставі поданої працівником заяви.
16.     Виходячи з цього, необхідно було встановити, що саме шляхом подання відповідної заяви працівник, виходячи зі своїх особистих інтересів та можливостей відпочинку, має повідомити роботодавця про бажання скористатися своїм правом саме продовжити відпустку, а роботодавець - прийняти рішення про надання такої відпустки зважаючи, зокрема, на інтереси виробництва.
17.     Наявність обов`язку роботодавця щодо продовження відпустки перерваної тимчасовою непрацездатністю роботодавця не виключає обв`язку працівника щодо належного оформлення власного волевиявлення на продовження відпустки.
 
Суддя                                                                                               В. В. Пророк
 
Окрема думка складена 21 грудня 2020 року.