Постанова
Іменем України
06 жовтня 2020 року
м. Київ
справа № 725/7207/19
провадження № 51-1889км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
засудженого                                            ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019260020001532 від 29 листопада 2019 року, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
м. Баку Республіки Азербайджан, жителя 
АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу – за вироком Першотравневого районного суду м. Чернівців від 30 жовтня 2019 року за ч. 2 
ст. 185 КК України до покарання у виді арешту на строк 3 місяці,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого 
ОСОБА_6 на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців 
від 22 січня 2020 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 17 березня 2020 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Першотравневого районного суду м. Чернівців від 22 січня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного ОСОБА_6 за цим вироком, повністю приєднано покарання, призначене за вироком Першотравневого районного суду м. Чернівців 
від 30 жовтня 2019 року, та остаточно визначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 3 місяці.
Вирішено питання про долю речових доказів та про стягнення судових витрат 
у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він повторно таємно шляхом вільного доступу викрав у м. Чернівцях:
-         28 листопада 2019 року приблизно о 05:50 з під’їзду № НОМЕР_1 у будинку  
  АДРЕСА_2 дитячий велосипед, належний ОСОБА_8 , вартістю 2252,25 грн;
-         03 грудня 2019 року близько 03:30 з під’їзду № 2 корпусу № 2 будинку АДРЕСА_3 ій велосипед, належний ОСОБА_9 , вартістю 4406 грн;
-         03 грудня 2019 року приблизно о 04:43 з під’їзду № 1 будинку 
  АДРЕСА_2 дитячий велосипед, належний ОСОБА_10 , вартістю 2518,27 грн;
-         03 грудня 2019 року близько 03:20 з під’їзду будинку № 219Е електричний дитячий мотоцикл, належний ОСОБА_11 , вартістю 2203,39 грн.
Викраденими речами ОСОБА_6 розпорядився на власний розсуд, завдавши потерпілим матеріальної шкоди на вказані суми.
Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 17 березня 2020 року змінив зазначений вирок у частині призначеного покарання за сукупністю вироків. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного 
ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки за вироком суду від 22 січня 2020 року, повністю приєднав невідбуту 
частину покарання, призначеного за вироком Першотравневого районного 
суду м. Чернівців від 30 жовтня 2019 року, та остаточно визначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 2 місяці 11 днів. У іншій частині вирок суду залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
Як убачається зі змісту касаційної скарги з доповненнями, захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій 
ОСОБА_6 , просить скасувати оскаржувані судові рішення з підстав істотного порушення кримінального процесуального закону і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує на те, що суди не з`ясували, чи володіє ОСОБА_6 українською мовою, не роз`яснили йому належним чином права на перекладача, не забезпечили участі перекладача в судових засіданнях та не переклали кінцеві судові рішення мовою, якою володіє засуджений. Крім того, зазначає, що суди, не врахувавши усіх обставин кримінального провадження та даних про особу ОСОБА_6 , необґрунтовано призначили йому покарання, яке є явно несправедливим через суворість. 
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції
Засуджений підтримав касаційну скаргу свого захисника лише в частині оскарження судових рішень з підстави невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.
Прокурор, вказуючи на безпідставність доводів у касаційній скарзі захисника, просив залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення — без зміни.
Мотиви Суду 
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин. Крім того, цей суд переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
При цьому згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 185 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи захисника про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону у зв`язку із незалученням перекладача у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 є безпідставними.
Так, участь перекладача у кримінальному провадженні зумовлена конституційною засадою рівності перед законом і судом (ч. 2 ст. 24 Конституції України, 
ст. 10 КПК України), за якою, серед іншого, не допускається привілеїв чи обмежень 
(у т. ч. й у процесуальних правах, передбачених КПК України) за мовними ознаками.
Відповідають принципу «рівності можливостей», згідно з яким кожна сторона під час розгляду справи повинна мати рівні можливості і жодна із сторін не повинна мати якихось вагомих переваг над опонентом, і права обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, закріплені у підпунктах «а», «е» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (далі – Конвенція), а саме:
а) бути негайно i детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер i причину обвинувачення проти нього;
e) якщо він не розуміє мову, яка використовується у суді, або не розмовляє нею, – отримувати безоплатну допомогу перекладача.
Згідно зі ст. 29 КПК України кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою.
Особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення.
Слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною мовою або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Судові рішення, якими суд закінчує судовий розгляд по суті, надаються сторонам кримінального провадження або особі, стосовно якої вирішено питання щодо застосування примусових заходів виховного або медичного характеру, у перекладі на їхню рідну або іншу мову, якою вони володіють. Переклад інших процесуальних документів кримінального провадження, надання копій яких передбачено цим Кодексом, здійснюється лише за клопотанням зазначених осіб. Переклад судових рішень та інших процесуальних документів кримінального провадження засвідчується підписом перекладача.
Залучення перекладача для проведення процесуальних дій має на меті забезпечити особам, які беруть участь у кримінальному провадженні та 
не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, можливість користуватися рідною мовою або іншою мовою, якою вони володіють (п. 18 ч. 3 
ст. 42, п. 9 ч. 1 ст. 56, п. 11 ч. 3 ст. 64-1, п. 4 ч. 1 ст. 66 КПК України).
Як зазначено у ч. 1 ст. 68 КПК України, у разі необхідності у кримінальному провадженні перекладу пояснень, показань або документів сторони кримінального провадження або слідчий суддя чи суд залучають відповідного перекладача.
Відповідно ж до ч. 6 ст. 22, ч. 3 ст. 26 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків і вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами.
Враховуючи зазначене, колегія суддів касаційного суду вважає, що питання про дотримання вимог ст. 29 КПК України щодо залучення перекладача слід вирішувати у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи не призвело це до порушення рівності перед законом і судом (принципу «рівності можливостей») та несправедливості судового розгляду в цілому у розумінні положень 
ст. 6 Конвенції.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування ОСОБА_6 уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_12 . Надалі як судовий, так і апеляційний розгляд кримінального провадження здійснювалися за участю вказаного захисника, який надавав ОСОБА_6 правову допомогу.
Під час досудового розслідування та в суді першої інстанції ні сам ОСОБА_6 , 
ні його захисник жодних зауважень та клопотань щодо неволодіння чи недостатнього володіння ОСОБА_6 державною мовою, якою були складені процесуальні документи, не заявляли.
У підготовчому судовому засіданні 03 січня 2020 року, як убачається з аудіозапису, що міститься на технічному носії інформації, під час встановлення особи обвинуваченого у присутності захисника ОСОБА_13 повідомив про те, що українську мову розуміє, послуг перекладача не потребує. 
Після оголошення прокурором обвинувального акта ОСОБА_13 зазначив, що суть пред`явленого обвинувачення є йому зрозумілою, вину він визнає в 
повному обсязі, самостійно розповідав про обставини вчинених кримінальних правопорушень та на усі питання, поставлені українською мовою, самостійно надав відповіді. Ані ОСОБА_13 , ані його захисник ОСОБА_12 не клопотали про залучення перекладача у вказаному кримінальному провадженні. Складнощів у розумінні української мови у ОСОБА_13 не було, він самостійно висловлював свою думку, а також виступав у судових дебатах і з останнім словом. 
Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_13 , хоча і народився в м. Баку Республіки Азербайджан, але вже біля 15 років проживає в Україні.
Враховуючи наведені обставини, а також те, що ні ОСОБА_13 , ні його захисник не вказували про необхідність залучення перекладача у цьому кримінальному провадженні, у суду не було об`єктивних підстав для залучення перекладача за власною ініціативою. 
Ухвалений судом першої інстанції вирок щодо ОСОБА_13 було переглянуто 
в апеляційному суді, в тому числі, за апеляційною скаргою захисника 
ОСОБА_12 , який посилався лише на суворість призначеного засудженому покарання. Жодних питань про незаконність цього вироку з підстави незалучення перекладача або про необхідність його залучення в суді апеляційного інстанції не ставилось. До того ж, як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний розгляд взагалі було проведено без участі засудженого, оскільки клопотання про таку участь засуджений не заявляв.
Апеляційний суд дотримався положень статей 404, 405, 407 КПК України під час розгляду поданої захисником ОСОБА_12 апеляційної скарги, його ухвала відповідає вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Таким чином, колегія суддів касаційного суду не вбачає жодних даних, які би свідчили про обмеження за мовними ознаками ОСОБА_6 у його процесуальних правах чи про несправедливість судового розгляду щодо нього в цілому, а тому дійшла висновку, що істотні порушення кримінального процесуального закону, на які вказує в касаційній скарзі захисник, відсутні.
До того ж під час судового засідання в суді касаційної інстанції ОСОБА_6 зазначив, що послуг перекладача не потребує і підтримує касаційну скаргу свого захисника лише в частині оскарження судових рішень щодо нього з підстави невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Доводи захисника у касаційній скарзі з доповненнями щодо явної несправедливості призначеного засудженому покарання через суворість є необґрунтованими з огляду на таке.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий, за місцем відбування покарання характеризується посередньо, перебуває на обліку в нарколога, на обліку у психіатра не перебуває, а також взяв до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин та обставини, що пом`якшують покарання, якими визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність претензій з боку потерпілих.
При цьому за наведених обставин суд вважав за можливе призначити 
ОСОБА_6 покарання, наближене до нижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, а саме у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Апеляційний суд, переглядаючи провадження в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 419 КПК України ретельно перевірив доводи в апеляційній скарзі захисника щодо м`якості призначеного засудженому покарання, які є аналогічними доводам у поданій касаційній скарзі з доповненнями, і обґрунтовано залишив апеляційну скаргу в цій частині без задоволення, навівши належні й достатні мотиви спростування.
Отже, покарання призначено ОСОБА_6 з урахуванням положень 
ст. 65 КК України, і  підстав вважати таке покарання несправедливим через суворість колегія суддів касаційного суду не вбачає.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б  безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, касаційний суд не встановив, а тому підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 22 січня 2020 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 17 березня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7  — без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                        ОСОБА_3