Ухвала
 
19 жовтня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 446/1366/18
провадження № 61-21126св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», 
треті особи: Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 26 березня 2019 року в складі Костюк У. І.та постанову Львівського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року в складі колегії суддів: 
Струс Л. Б., Левика Я. А., Приколоти Т. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - АТ «Укрексімбанк»), треті особи: Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області (далі - ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області), ОСОБА_3., ОСОБА_4 , про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та звільнення майна з-під арешту.
 
В обґрунтування позову  ОСОБА_1 зазначала, що 29 серпня 2016 року між нею, ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_4 з другої сторони укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого позивач та ОСОБА_3 набули право спільної часткової власності на житловий будинок   АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,0757 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Вказаний вище житловий будинок належав продавцю ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 28 січня 2011 року, укладеного між нею та ОСОБА_2 як дарувальником. 
 
Звертала увагу на те, що постановою державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області від 16 квітня 2018 року накладено арешт на зазначену вище земельну ділянку в межах виконавчого провадження № 50223134, в якому боржником є ОСОБА_2 .
 
Вважає, що на момент винесення державним виконавцем постанови про накладення арешту позивач була власником земельної ділянки, а не боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_2 , а тому підстав для арешту цієї земельної ділянки не було. 
 
Стверджує, що накладений арешт порушує її права як співвласника на вільне користування та розпорядження своїм майном, здійснення державної реєстрації права власності, а тому її порушене право підлягає захисту в судовому порядку.
 
Посилаючись на наведене, позивач просила усунути перешкоди у здійсненні її права користування та розпорядження земельною ділянкою для обслуговування житлового будинку площею 0,0757 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання за позивачем права користування та розпорядження цією земельною ділянкою та скасування арешту спірної земельної ділянки, накладеного постановою державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області від 16 квітня 2018 року, винесену в межах виконавчому провадження № 50223134 з примусового виконання виконавчого листа № 2/463/472/14, виданого Личаківським районним судом м. Львова.
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 26 березня 
2019 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлена позовна вимога про визнання за позивачем права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою та скасування арешту такої в цілому, а не в належній позивачу частці є безпідставною, оскільки співвласником нерухомого майна, крім позивача, є ОСОБА_3 , який був залучений за ініціативою суду до участі в справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. При цьому вимогу про визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку або на її 1/2 частини позивач не пред`являла, а без вирішення питання щодо права власності на майно неможливо вирішити питання звільнення цього майна з-під арешту.
 
Поряд з цим, суд першої інстанції вважав, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права як усунення перешкод в користуванні та розпорядженні спірним майном, шляхом визнання права користування та розпорядження цим майном є взаємовиключним. Позови про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном та визнання права власності на майно є самостійними способами захисту порушених чи оспорюваних прав, які реалізуються на визначених законом або договором підставах.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 26 березня 2019 року залишено без змін.
 
Колегія суддів апеляційного суду погодилась з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, зазначивши, що вимога про звільнення майна з-під арешту вирішується одночасно з вимогою про визнання права власності на це майно. Проте, позивач не ставила питання про визнання за нею права власності на це майно, відповідно до статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, ОСОБА_1 просила визнати за нею права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою, хоча вона не є одноосібним власником вказаного майна.
 
Апеляційним судом звернуто увагу, що фактично, судом першої інстанції не заперечувалось право ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, а лише наголошувалось на неправильному виборі способу захисту своїх прав, проте позивач не скористалась своїм процесуальним правом зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 26 березня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року, в якій просить скасувати зазначені вище судове рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Зазначає, що суди дійшли помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 неправильно обраний спосіб захисту свого порушеного права, не врахували, що в неї не було підстав для пред`явлення вимоги про визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку. Так, пунктом 3 договору дарування, на підставі якого спірний житловий будинок належав продавцю ОСОБА_4 , визначено, що житловий будинок, який передається безоплатно у власність останньої, розташований на земельній ділянці площею 0,0757 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що свідчить про те, що спірна земельна ділянка набула ознак об`єкта права власності. 
 
Враховуючи наведене, а також положення статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), позивач вважає, що набувши право власності на спірний житловий будинок, вона набула й право власності на земельну ділянку. При цьому оформлення припинення права власності попереднього власника на спірну земельну ділянку, чинним законодавством не передбачено. Право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку припинилось у зв`язку із переходом права власності на будинок, який розташований на цій земельній ділянці до ОСОБА_4 , а право власності останньої відповідно припинилось із переходом такого права до позивача. 
 
У січні 2020 року АТ «Укрексімбанк» засобами поштового зв`язку надіслало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначає про безпідставність її доводів та правильність висновків судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Вказує, що на момент винесення постанови про накладення арешту, спірна земельна ділянка на праві власності належала боржнику у виконавчому провадженні № 50223134 ОСОБА_2 , що підтверджується відповідними доказами. Натомість доказів того, що спірна земельна ділянка належить позивачу на праві спільної часткової власності, останньою не надано, вимоги про визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку чи її 1/2 частини, ОСОБА_1 не пред`являла.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 26 березня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року, витребувано матеріали цивільної справи № 446/1366/18 та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.
 
У  грудні 2019 року матеріали справи № 446/1366/18 надійшли до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України, у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу (в редакції закону, чинного на час подання касаційної скарги).
 
Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.
 
УХВАЛИВ:
 
Справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», треті особи: Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та звільнення майна з-під арешту, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 26 березня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року призначити до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 28 жовтня 2020 року.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                        І. Ю. Гулейков

 
О. В. Ступак

 
Г. І. Усик