ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1654/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №693/1539/19 Категорія: 304090000 	Шимчик Р. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Храпко В. Д. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       12 листопада 2020 року                                                                                                 м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

                                                     Храпка В.Д., 
                                                     Вініченка Б.Б., Новікова О.М. 
за участю  секретаря                  Чуйко А.В.     

  розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Шпирук Володимира Георгійовича на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 13 липня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Шимчика Р.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення позики, -
                                        
в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення позики.
В обґрунтування позовних вимог вказував, що 12 вересня 2019року ОСОБА_1 отримав від нього позику в сумі 85 000 доларів США на розвиток фермерства на строк до 12 листопада 2019 року. На підтвердження укладення договору позики відповідач надав розписку від 12 вересня 2019 року.
У встановлений строк та на даний час відповідач не виконав своїх зобов`язань та суму позики не повернув.
Враховуючи, що у вказаний в розписці строк кошти відповідач не повернув, тому підлягає до сплати сума боргу з урахуванням відсотків за користування коштами. 
За таких підстав ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 суму позики 85 000 доларів США, що еквівалентно 2 002 600 грн. та 3 293, 75 доларів США, як відсотки за користування позикою, що еквівалентно 77 600 грн. 75 коп., а всього 2 080 200 грн. 75 коп.
Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 13 липня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму позики у розмірі 85 000 доларів США та суму відсотків в розмірі 3 293,75 доларів США, всього 88 293,75 доларів США.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що надана позивачем боргова розписка є доказом отримання відповідачем грошових коштів у сумі 85 000 доларів США та обов`язку останнього повернути ці кошти позивачу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення позики.
В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач звертався до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку із карантином, розглянув справу і ухвалив рішення за відсутності відповідача, що призвело до порушення його процесуальних прав.
Також відповідач стверджує, що не підписував вказаної розписки, а оскільки у нього відсутній оригінал розписки, він не може самостійно провести експертизу.
Також висновки суду в частині стягнення процентів згідно облікової ставки НБУ є незаконними.
12 листопада 2020 року ОСОБА_2 направив відзив на апеляційну скаргу, у якому просив поновити строк на його подачу, посилючись на те, що він проходив лікування.
Апеляційний суд вважає за можливе визнати причину пропуску строку поважною та поновити ОСОБА_2 строк на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
У відзиві ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про призначення судово-почеркознавчої експертизи. Зазначає, що в суді першої інстанції таке клопотання не заявлялося та, крім того, предметом розгляду у вказаній справі є стягнення коштів, а не визнаннярозписки недійсною.
Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить наступних висновків.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є верховенство права.
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Судом встановлено, що 12 вересня 2019 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було укладено договір позики у формі письмової розписки. В даній розписці вказано, що ОСОБА_1 одержав в борг від ОСОБА_2 грошові кошти 85 000 доларів США для розвитку с/г бізнесу. Зобов`язується повернути кошти в повному обсязі до 12 листопада 2019 року. Розписка підписана особисто ОСОБА_1 . Відповідач не оспорював вказану розписку в суді першої інстанції.
Станом на дату звернення  позивача з вказаним позовом ОСОБА_3 свої зобов`язання за договором позики не виконав, отримані ним кошти не повернув.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.
Порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи   № 464/3790/16-ц.
Звертаючись із вказаним позовом ОСОБА_2 посилався на оригінал розписки, яка підписана ОСОБА_3 власноручно і вказаний оригінал розписки позивачем було надано суду першої інстанції.
Відповідач не надав суду достовірних доказів на підтвердження повернення боргу позивачу або доказів, що розписка від 12 вересня 2019 року написана не ним.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане і не спростування відповідачем факту написання розписки дає можливість прийти до висновку про існування договірних зобов`язань між сторонами.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Доводи апеляційної скарги на те, що відповідача було позбавлено права на судовий захист, а саме, що судом було ухвалено рішення за відсутності відповідача , що призвело до порушення його процесуальних прав не приймаються судом, оскільки про розгляд справи, призначений на 13 липня 2020 року на адресу відповідача було направлено судову повістку, яку останній отримав 25 червня 2020 року, що підтверджується його підписом у повідомленні про вручення поштового відправлення. Крім того, від відповідача не надходило клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантином, який був призначений на 13 липня 2020 року. 
Зазначене не свідчить про порушене право відповідача.
Також не варте уваги посилання апелянта на те, що висновки суду в частині стягнення процентів згідно облікової ставки НБУ є незаконними.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Судом вірно встановлено, що оскільки договором позики від 12 вересня 2019 року не передбачено розмір процентів за користування позиченими коштами, тому розмір процентів визначається на рівні облікової ставки НБУ. Враховуючи, що рішенням НБУ від 25 жовтня 2019 року знизив облікову ставку до 15,5% річних, тому сума відсотків за період з 12 вересня 2019 року по 12 грудня 2019 року становить 3 293, 75 доларів США.
Також слід зазначити, що оскільки основне зобов`язання визначено сторонами у доларах США, то і проценти необхідно нараховувати у доларах США. 
Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції врахував зазначені вище положення закону та факт наявності у позивача, як позикодавця, розписки, написаної відповідачем, як позичальника, підтверджує укладення між ними договору позики. Інше відповідачем не доведено, оскільки у силу частини третьої статті 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку та прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.        
Відповідач ОСОБА_1 належним чином неодноразово повідомлявся про час і місце розгляду справи. Але жоден раз в судове засідання не з`явився.
Пункт 3 Прикінцевих положень ЦПК України не передбачав обов`язок суду відкладати розгляд справи неодноразово.
Тому посилання в апеляційній скарзі на порушення прав ОСОБА_1 безпідставне.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Що стосується відкладення розгляду справи, то суд виходить із наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Згідно поштового повідомлення сторони належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. Проте ні одна із сторін в судове засідання апеляційного суду не з`явилася.
Представник відповідача адвокат Шпирук В.Г. також не з`явився в судове засідання, направивши до суду заяву про відкладення розгляду справи в зв`язку із занятістю в іншому судовому процесі. Але жодного доказу на підтвердження свого клопотання до суду не надав.
Поскільки сторони знаходяться в рівних умовах, доказів поважності причин не надано, суд приходить до висновку про розгляд справи у відсутності сторін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1  – адвоката Шпирук Володимира Георгійовича на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 13 липня 2020 року залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді: