ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 листопада 2020 року
м. Харків
справа № 643/16779/19
провадження № 22-ц/818/4602/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Тичкової О.Ю.,
суддів: Кругової С.С., Яцини В.Б.
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року, ухвалене у складі судді Скотар А.Ю.,
УСТАНОВИВ:
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила стягнути на її користь матеріальну шкоду у розмірі 18 400 грн., моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., витрати на проведення незалежної оцінки у розмірі 3500 грн., вартість квитків на потяг у розмірі 1062,18 грн., сплачений судовий збір 768,40 грн. 
Позов обґрунтований тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 цього ж будинку, його квартира знаходиться над квартирою позивача. 05.09.2019 року відбулося затоплення квартири позивача, внаслідок якого залило стелю, стіни та підлогу квартири. 11.09.2019 працівниками КП «Жилкомсервіс» складений акт, згідно якого залиття відбулось внаслідок самовільної заміни батареї на кухні у квартирі відповідача. Вартість матеріального збитку, спричиненого позивачу складає 18400 грн. Крім того, позивач вважає, що їй спричинено моральну шкоду, яка виразилась в позбавленні нормальних умов для проживання, квартира втратила свій естетичний вигляд, у квартирі встановився стійкий неприємний запах, розмір моральної шкоди позивач оцінює в 5000 грн. Вартість висновку про оцінку матеріального збитку складає 3500,00 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача вартість квитків у розмірі 1062,18 грн., які вона витратила на проїзд з Києва до Харкова та назад через залиття квартири. 
Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року позов задоволено частково: стягнуто в рахунок відшкодування матеріальної шкоди – 18400,00 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди – 5000,00 грн., витрати на проведення оцінки у розмірі — 3500 грн., та судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.. У задоволенні позову в іншій частині- відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що факт залиття належної позивачу квартири стався з вини відповідача, який мешкає у квартирі АДРЕСА_3 . Вартість витрат на відновлення пошкоджень позивачем повністю доведений та відповідачем не спростований. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Він не викликався у суд у встановленому законом порядку, справу було розглянуто за його відсутності, що є порушенням його права на доступ до суду. Суд вважав доведеним факт залиття квартири позивачки з вини відповідача, хоча акт обстеження на підставі якого ухвалене рішення складений через п`ять днів після залиття, без участі відповідача та будь – якого повідомлення останнього про цю подію. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, обговоривши та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.
Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, згідно з витягом про державну реєстрацію прав від 27.12.2012, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 47). Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_3 (а.с. 105-106) та відповідно до Інформації з реєстру територіальної громади міста Харкова, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою вказаної квартири (а.с. 63).
З акту дослідження санітарно-технічного стану квартири АДРЕСА_1 від 11.09.2019 при візуальному огляді виявлено сліди залиття стін та стелі кухні, кімнати з балконом та залиття стін в коридорі. Залиття квартири АДРЕСА_4 відбулось внаслідок самостійної заміни батареї на кухні, мешканцями квартири АДРЕСА_2 , яка розташована зверху залитої квартири (а.с. 6).
За змістом положень частини третьої статті 386 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди. 
Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування» від 27 березня 1992 року № 6, з наступними змінами та доповненнями, при розгляді позовів про відшкодування шкоди, повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
За загальними правилами деліктних зобов`язань, закріплених ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Виходячи із визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу. При цьому позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги - факт завдання шкоди (збитків) відповідачем та обґрунтування її розміру.
Статтею 1192 ЦК України визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно звіту про незалежну оцінку вартості матеріального збитку № У109/19 від 23.09.2019, вартість матеріального збитку, завданого власнику квартири АДРЕСА_1 , на дату оцінки 05.09.2019 складає 18400 грн. (а.с. 7-58)
Вартість послуг із складання вищевказаного звіту згідно квитанції №5 від 26.09.2019 складає 3500 грн. (а.с. 59).
Відповідно до статті 322 Цивільний кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Такому обов`язку власника кореспондує обов`язок іншого власника ( права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (частина третя статті 386 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 151 ЖК Української РСР та абзацу 5 пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №?572 від 8 жовтня 1992 року, власник зобов`язаний використовувати приміщення житлового будинку за призначенням, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).
Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Дослідженими матеріалами справи встановлено, що наданий позивачем акт комісійного обстеження квартири складений відповідно до вимог пункту 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 і зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року №?927/11207 (надалі — Правила). У додатку №?4 до цих Правил зазначено, що факт залиття квартири та його наслідки фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка згідно з укладеною угодою обслуговує внутрішньобудинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. У акті мають бути зазначені такі відомості: 1) дата складання акта (число, місяць, рік); 2) прізвища, ініціали та посади членів комісії; 3) прізвище, ім`я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; 4) адреса квартири, поверх, форма власності; 5) характер залиття та його причини; 6) завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених унаслідок залиття речей та їхня орієнтовна вартість); 7) висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.
Акт відповідає вимогам, викладеним у Правилах, тому що у ньому зазначені конкретні причини залиття квартири та особи, які допустили таке залиття та інші потрібні для такого документа реквізити. Акт не спростований відповідачем, тому є належним та допустимим доказом заподіяння відповідачем майнової шкоди позивачеві.
Відповідач не спростував належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, клопотання про проведення відповідних судових експертиз, зокрема на предмет визначення причин залиття квартири позивача, не заявляв та не надав інших доказів щодо розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, хоча це є його процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди. 
Аргументи апеляційної скарги про те, що акт залиття складений через шість днів після події, не мають правового значення і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Така позиція узгоджується із практикою Верховного Суду, зокрема, з постановою від 28 листопада 2018 року в справі №?712/2255/14-ц.
Так само й непідписання акта відповідачем не впливає на його правильність, оскільки зворотного останній не довів. На це звертає увагу й Верховний Суд, зокрема у постанові від 12.11.2018 року в справі №?753/20314/15-ц. 
Установивши, що внаслідок залиття належної позивачу на праві власності квартири квартири АДРЕСА_1 , що сталося з вини відповідача, позивачу завдано майнової шкоди, розмір якої спростовано не було, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про покладення на відповідача обов`язку з відшкодування цієї шкоди. 
ОСОБА_2 у апеляційній скарзі вказує не неотримання судових повісток, у зв`язку з чим був позбавлений можливості приймати участь у розгляді справи та користуватися правами, наданими йому законодавством. 
Перевіряючи дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суду звертає увагу на те, що неодноразово направлялися рекомендованими листами судові повідомлення відповідачу у цій справі щодо розгляду зазначеним судом відповідної справи.  Ці судові повідомлення направлялись на поштову адресу, яка співпадає з адресою реєстрації відповідача відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно та реєстру територіальної громади міста Харкова. При направленні зазначених рекомендованих листів Московський районний суд м. Харкова користувався послугами підприємства поштового зв`язку Публічне акціонерне товариство «Укрпошта». У матеріалах справи містяться поштові конверти, адресовані судом першої інстанції відповідачеві, разом із повідомленням про вручення поштового відправлення, повернуті відділенням поштового зв`язку за відсутністю адресата. Крім того, у матеріалах справи є також адресовані відповідачу супровідні листи про призначені судові засідання по справі. В заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_2 своїм місцем проживання зазначає саме ту адресу, на яку йому були направлені судові повістки, що ним не отримувалися.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа. Судом першої інстанції виконані вимоги щодо належного сповіщення відповідача. Сам лише факт не отримання скаржником кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону викликав відповідача у судове засідання за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з відсутністю адресата, не може вважатися неналежним повідомленням відповідача, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, що надходила на його адресу. 
Оскільки під час перевірки рішення суду першої інстанції порушень норм матеріального або процесуального права з боку суду першої інстанції не виявлено, правильно застосовано закон, що регулює спірні правовідносини, надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, враховано принцип повного відшкодування шкоди потерпілому, з`ясовано фактичний розмір заподіяних позивачу збитків, апеляційну скаргу ОСОБА_2 належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Керуючись ст. ст. ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м.Харкова від 23 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 17 листопада 2020 року.

Головуючий                                                           О. Ю. Тичкова

Судді                                                                 С.С. Кругова

                                                                         В.Б. Яцина