ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/1841/15-ц  Номер провадження 22-ц/814/2177/20	Головуючий у 1-й інстанції Святська О.В.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді: Чумак О.В.
суддів: Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"
на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 17 листопада 2016 року, ухвалене суддею Святською О.В., 
у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю "МЖК Житлобуд" про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

11 серпня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до місцевого суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ТОВ "МЖК Житлобуд" заборгованість у сумі 1 874 590,98 грн., з яких: 590 633,39 грн. - заборгованість за кредитом, 632 349,16 грн. - заборгованість за процентами, 617 904,52 грн. - пеня за період з 25 липня 2014 року до 24 липня 2015 року включно, 17 719,00 грн. - три проценти річних від простроченої заборгованості за кредитом, 15 984,91 грн. - три проценти річних від простроченої заборгованості за процентами. 
Позов обґрунтовано тим, що 26.12.2008 року Публічне акціонерне товариство «Кредитпромбанк» уклало з ОСОБА_1 кредитний договір № 31/36/08-НПБ, згідно з умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 593 826,00 грн. з розрахунку 27,50 % річних за користування кредитом строком з 26 грудня 2008 року до 25 червня 2024 року включно.
26 грудня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань ПАТ «Кредитпромбанк» уклало з поручителем договір поруки (далі - договір поруки), відповідно до умов якого поручитель солідарно відповідає у повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.
26 червня 2013 року ПАТ «Кредитпромбанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, зокрема за укладеними з відповідачами кредитним договором і договором поруки.
Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 24 липня 2015 року виникла заборгованість у сумі 1 874 590,98 грн.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 17 листопада 2016 року в задоволенні позову ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_1 , ТОВ "МЖК Житлобуд" про стягнення заборгованості за кредитом відмовлено.

З рішенням суду не погодився позивач ПАТ "Дельта Банк", оскарживши його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта банк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ «Дельта Банк» задовольнити повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову, порушив норми матеріального права та не в повному обсязі дослідив матеріали справи.
Зазначає, що згідно п.7.9 кредитного договору він набуває чинності з моменту підписання, діє до повного погашення заборгованості за кредитом, процентами, та при наявності простроченої заборгованості - неустойки та процентів, передбачених договором.
Оскільки відповідач не виконував належним чином зобов`язання за кредитним договором, вважає, що банк має право на стягнення з боржника та поручителя заборгованості за вказаним кредитним договором. 

Вищевказане рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 17 листопада 2016 року було предметом апеляційного розгляду.

Так, ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 18 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ "Дельта Банк" задоволено частково. 
Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 17.11.2016 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ "Дельта Банк" до ТОВ "МЖК Житлобуд" про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано. 
Провадження у справі за позовом ПАТ "Дельта Банк" до ТОВ "МЖК Житлобуд" про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито.
В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

В подальшому, постановою Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року касаційну скаргу ПАТ "Дельта Банк" задоволено частково. 
Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 18 січня 2017 року скасовано щодо закриття провадження у справі за вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «МЖК Житлобуд» та за вимогою про стягнення з ОСОБА_1 трьох процентів річних. 
У цих частинах справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд. 
Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 17 листопада 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 18 січня 2017 року скасовано щодо вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом у сумі 590 633,39 грн. і заборгованості за процентами у сумі 295 040,88 грн. У цих частинах провадження у справі закрито.
Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 17 листопада 2016 року й  ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 18 січня 2017 року змінено у мотивувальних частинах з урахуванням висновків цієї постанови щодо вимоги про стягнення 337 308,28 грн. процентів за кредитом, нарахованих за період з 26 червня 2013 року до 24 липня 2015 року включно, а також пені, нарахованої за період з 25 липня 2014 року до 24 липня 2015 року включно.

Відповідно до ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

У судове засідання сторони не з`явилися. Про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Їх неявка відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність  та обґрунтованість  судового рішення  в межах  доводів апеляційної скарги, та з урахуванням вказівок, які містяться у постанові ВП ВС від 23.06.2020 р. при касаційному розгляді цієї справи, приходить до наступних висновків.

Як убачається з матеріалів справи та  встановлено судом першої інстанції,  що 26.12.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 31/36/08-НПБ, згідно якого, банк надав позичальнику кредит у розмірі 593 826,00 грн. строком по 25.06.2024 року включно. 
Пунктами 3.1, 3.2 кредитного договору № 31/36/08-НПБ від 26.12.2008 року встановлено, що позичальник зобов`язується сплачувати банку проценти за користування кредитом відповідно до графіку погашення заборгованості, починаючи з 01.01.2009 року і до 25.06.2024 року, з зазначенням цього графіку ( а.с.6-11) ( а.с. 16-20 ц/с №2-624/2011).
Згідно додаткової угоди № 2 від 03.02.2011 року до кредитного договору № 31/36/08-НПБ від 26.12.2008 року, укладеної    між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 , пункти 1.1, 3.1, 3.2 договору викладено в новій редакції, згідно з якою банк надає позичальнику кредит у розмірі 593 826,00 грн.
Позичальник зобов`язується сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитом згідно графіку (дата сплати 03.02.2011 сума заборгованості 514010,75 грн., нараховані відсотки 14569,47 грн.); повністю погасити заборгованість за кредитом та процентами не пізніше 03 лютого 2011 року, договір підписано представником банку та позичальником ( а.с.14).        
Відповідно до договору поруки № 31/36/П01/08-НПБ, укладеного 26.12.2008 року між ТОВ «МЖК Житлобуд» та Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», поручитель зобов`язується солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 31/36/08-НПБ від 26.12.2008 року( а.с.15-17).
Згідно додаткової угоди до договору поруки № 1 від 03.02.2011 року п.1.2 договору поруки викладений в наступній редакції: «Поручитель ознайомлений з умовами кредитного договору та додатковими умовами до нього. Строк повернення кредитних коштів 03.02.2011 року». (а.с.18). Договір підписано обома сторонами.
Згідно позовної заяви та копії повідомлення в справі № 2-264/2011, відповідачу ОСОБА_1 17.02.2011 року направлено письмову вимогу за № 625/10б.б-01 про погашення заборгованості за кредитом, на яку він не відреагував (а.4 на звороті позову, а.с.7 в справі № 2-264/2011).
Заочним рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 02.08.2011 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги ПАТ «Кредитпромбанк» в особі Кременчуцької філії задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 31/36/08-НПБ від 26.12.2008 року станом на 25.03.2011 року в сумі 1 157 455,63 грн., в тому числі прострочена заборгованість за кредитом становить 590 633,39 грн., прострочена заборгованість за відсотками - 295 040,88 грн., пеня 271 781,36 грн.(а.с.68,69, 119-121 ц/с № 2-624/2011).
Дане рішення набрало законної сили, за заявою представника позивача (а.с.72 ц/с 2-264/2011) вчасно виписано та видано виконавчі листи.
Згідно договору купівлі-продажу від 26.06.2013 року ПАТ «Кредитпромбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» набуло статус нового кредитора та права вимоги по даному кредитному договору та виконання існуючих та невиконаних зобов`язань (а.с.178,179).
Станом на 24.07.2015 р. ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за договором, внаслідок чого має заборгованість в сумі 1 874 590,98 грн., з яких: 590 633,39 грн. заборгованість за тілом кредиту, 632 349,16 грн. заборгованість по процентам, 617 904,52 грн. заборгованість за пенею, сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу - 17 719,00 грн. та сума за ставкою 3% від простроченої суми заборгованості по відсотках - 15 984,91 грн. (а.с. 19).

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив із того, що заочним рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 02.08.2011 року у справі № 2-624/2011, яке набрало законної сили, стягнуто з позичальника ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованість за кредитним договором станом на 25 березня 2011 року у сумі 1 157 455,63 грн. 
Тому дійшов висновку про відмову у задоволенні тотожної вимоги про стягнення основної суми боргу, процентів і пені на суму 1157455,63 грн., нарахованої станом на 25.03.2011 р., як з позичальника ОСОБА_1 , так і поручителя ТОВ «МЖК Міськжитлобуд».
Стосовно решти заборгованості (за вирахуванням суми, вказаної у заочному рішенні суду від 2 серпня 2011 року у справі № 2-624/2011) місцевий суд вказав на те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке позичальник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє позичальника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання і не позбавляє позивача права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та Цивільним кодексом України. Проте Додаткова угода № 2 від 03 лютого 2011 року до кредитного договору визначила конкретний термін виконання обов`язку з повного погашення заборгованості за кредитом і процентами - 3 лютого 2011 року. Тому, враховуючи приписи частини п`ятої статті 261 та статті 559 ЦК України позивач пропустив позовну давність для звернення до суду.

Як вказувалося вище, ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 18 січня 2017 року провадження у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «МЖК Житлобуд» про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито.

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду щодо закриття провадження у справі за вимогами до поручителя ТОВ «МЖК Житлобуд» та за вимогою про стягнення з ОСОБА_1 трьох відсотків річних і направляючи справу до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, суд касаційної інстанції вказав на те, що заявлені в одному провадженні вимоги про стягнення заборгованості за одним кредитним договором солідарно з фізичної особи-позичальника та з юридичної особи-поручителя слід розглядати за правилами цивільного судочинства. 

Колегія суддів, з урахуванням вказівок, які містяться в постанові ВП ВС від 23.06.2020 р. при касаційному перегляді судових рішень місцевого та апеляційного суду, частково погоджується з висновками місцевого суду, з огляду на таке.

Щодо стягнення заборгованості за кредитом та процентами з поручителя ТОВ «МЖК Житлобуд».

Сторони кредитного договору погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. 
Погоджений у кредитному договорі строк кредитування з 26 грудня 2008 року до 25 червня 2024 року включно сторони надалі змінили, уклавши 3 лютого 2011 року додаткову угоду, за умовами якої пункти 1.1, 3.1, 3.2 цього договору виклали у новій редакції: банк надав позичальнику кредит у розмірі 593 826,00 грн., а позичальник зобов`язався сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитом згідно з графіком і повністю погасити заборгованість за кредитом у сумі 514 010,75 грн. і заборгованість за процентами у сумі 14 569,47 грн. не пізніше 3 лютого 2011 року. 
До цієї дати згідно з порядком і строками виконання зобов`язань позичальника, визначеними у кредитному договорі, позичальник мав повертати кредит і сплачувати проценти щомісячними платежами до 10 числа кожного календарного місяця, про що позивач вказав у позовній заяві (т. 1, а. с. 2).
Як встановлено місцевим судом, ПАТ «Кредитпромбанк» обов`язки за умовами кредитного договору виконало, надавши кредитні кошти позичальникові, а він свої обов`язки за кредитним договором не виконав. Унаслідок цього станом на 24 липня 2015 року мав перед позивачем (якому 26 червня 2013 року ПАТ «Кредитпромбанк» передало (відступило) права вимоги, зокрема, за укладеними з відповідачами кредитним договором і за договором поруки) заборгованість на суму 1 874 590,98 грн., з яких: 590 633,39 грн. - заборгованість за кредитом; 632 349,16 грн. - заборгованість за процентами; 617 904,52 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та процентів за кредитом; 17 719,00 грн. - три проценти річних від простроченої заборгованості за кредитом; 15 984,91 грн. - три проценти річних від простроченої суми заборгованості за процентами.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору (стаття 526 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
З огляду на ці приписи для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).
У випадку спливу позовної давності суд приймає до розгляду заяву про захист цивільного права або інтересу, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).
На відміну від спору з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку, у спорі з декількома належними відповідачами, до яких позивач звернув солідарну вимогу, будь-хто з них може заявити суду про застосування позовної давності як до вимог, які звернуті до нього, так і до вимог, які звернуті до інших відповідачів, в яких є солідарний обов`язок.
Зазначене відповідає висновкам у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 73, 137-139), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 65-66)).
У цій справі обидва відповідачі, в тому числі ТОВ «МЖК Житлобуд», до ухвалення судового рішення у суді першої інстанції заявили про сплив позовної давності за звернутими до них позовними вимогами.
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (зокрема, до вимоги про стягнення пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України: за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України); а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Оскільки кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строкукредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається  після  невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України  кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Вказане також узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 59-60, 92).
Отже, оскільки за умовами кредитного договору позичальник мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 10 числа кожного календарного місяця впродовж строку кредитування - з 26 грудня 2008 року до 3 лютого 2011 року включно (до дати, визначеної у додатковій угоді), - перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення у кредитному договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, останнього дня строку кредитування (3 лютого 2011 року) має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою кредитодавця про погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. За наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за кредитним договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. 
Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, що відповідає висновкам у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 62-63, 93).
Враховуючи те, що, за твердженням позивача, позичальник згідно з цим договором мав повертати кредит і сплачувати проценти до 10 числа кожного календарного місяця до 3 лютого 2011 року включно, днем початку відліку строку для звернення до суду з позовом про стягнення означеної заборгованості у цій справі є наступний день після настання терміну внесення чергового платежу.
Строк кредитування, а відповідно і період, впродовж якого позичальник мав обов`язок вносити періодичні платежі, завершився 3 лютого 2011 року згідно з додатковою угодою, яку досліджено місцевим судом. 
У позові ПАТ «Дельта Банк» просив стягнути з поручителя ТОВ «МЖК Житлобуд» заборгованість за кредитом, яка існувала станом на 24 липня 2015 року, у сумі 590 633,39 грн., заборгованість за процентами у сумі 632 349,16 грн. 
Між тим, фактично мав право на стягнення з поручителя заборгованості за тілом кредиту у сумі 590633,39 грн. та відсотків на момент закінчення строку кредитування -03.02.2011 року.
Однак, оскільки частина заборгованості станом на 25.03.2011 р. була стягнута з позичальника ОСОБА_1 заочним рішенням від 02.08.2011 року у справі № 2-624/2011, яке є чинним, то позивач вправі вимагати від поручителя ТОВ «МЖК Житлобуд» стягнення заборгованості за кредитом у сумі 590633,39 грн. і за процентами за період до 25.03.2011 року включно, розмір яких становить 295040,88 грн. 
Враховуючи те, що з позовом до поручителя позивач звернувся 11.08.2015 р., з пропуском загального строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України, відсутні підстави для стягнення з поручителя заборгованості за тілом кредиту у сумі 590633,39 грн. і за процентами за період до 25.03.2011 року включно у розмірі 295040,88 грн. 
Отже, рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позову до поручителя про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 590633,39 грн. та відсотками, нарахованими за період до 25.03.2011 р., у сумі 295040,88 грн., у зв`язку зі спливом позовної давності є обґрунтованим.

Щодо нарахування процентів від суми кредиту після строку кредитування.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша та друга статті 1054 ЦК України).
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).
Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, що відповідає висновкам у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 90).
За умовами кредитного договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за кредитом на фактичну суму заборгованості за кредитом, наданим з урахуванням умов додаткової угоди до 3 лютого 2011 року включно. Тому у межах строку кредитування позичальник мав, зокрема, повертати кредитодавцеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 4 лютого 2011 року, позичальник мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги кредитодавцем повернути залишок заборгованості за кредитним договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.
Суд першої інстанції вважав обґрунтованим стягнення 337 308,28 грн. процентів за кредитом, що є різницею між заявленою до стягнення у позові сумою у 632 349,16 грн. нарахованої станом на 24 липня 2015 року заборгованості за процентами та сумою у 295 040,88 грн. нарахованої станом на 25 березня 2011 року заборгованості за процентами, яку 02.08.2011 року Кременчуцький районний суд Полтавської області ухвалив стягнути з позичальника у справі № 2-624/2011. Між тим, відмовив у стягненні 337 308,28 грн. процентів за кредитом через сплив позовної давності.
Тоді як право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, що узгоджується з п.п.90-91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. 
Отже, висновок суду першої інстанції щодо права нараховувати передбачені кредитним договором проценти після 3 лютого 2011 року є необґрунтованим. 
Згідно з наданим позивачем розрахунком (т. 1, а. с. 176) станом на 26 червня 2013 року заборгованість за процентами залишалася у сумі 295 040,88 грн., нарахованих ПАТ «Кредитпромбанк» станом на 25 березня 2011 року і стягнутих судом у справі № 2-624/2011. 
Тобто, виходячи з такого розрахунку, за період з 26 березня 2011 року до 25 червня 2013 року включно проценти за кредитом для позичальника не нараховувалися. А позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення таких процентів, нарахованих за період до 25 березня 2011 року включно та з 26 червня 2013 року (з дати отримання від ПАТ «Кредитпромбанк» прав вимоги за кредитним договором і за договором поруки) до 24 липня 2015 року включно.
Суд першої інстанції відмовив у позові в тому числі до поручителя у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Між тим, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тільки якщо суд встановить, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідною вимогою спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Зазначене відповідає висновкам у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71)).
Оскільки після спливу строку кредитування кредитодавець не мав права нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів, нарахованих за період з 26 червня 2013 року до 24 липня 2015 року, позовну давність застосувати не можна.

Враховуючи те, що підстав для нарахування передбачених кредитним договором процентів після 03 лютого 2011 року позивач не мав, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову до поручителя ТОВ «МЖК Житллобуд» з підстав пропуску строку позовної давності у цій частині є необґрунтованими. 
Отже, рішення суду в частині відмови у задоволенні позову банку про стягнення з поручителя ТОВ «МЖК Житлобуд» відсотків за період після закінчення строку кредитування – 03.02.2011 року у зв`язку зі спливом строку позовної даності підлягає зміні з урахуванням висновків цієї постанови апеляційного суду, а саме у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позову у цій частині. 

Щодо стягнення пені.

Позивач просив стягнути 617 904,52 грн. пені, нарахованої за період з 25 липня 2014 року до 24 липня 2015 року включно. 
Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя цієї статті).
За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.
До вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Тому стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності, про застосування якої просить боржник.
Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього кодексу. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 69-73, 75)).
Строк кредитування, а відповідно і період, впродовж якого позичальник мав обов`язок вносити періодичні платежі, завершився 3 лютого 2011 року згідно з додатковою угодою, яку дослідив місцевий суд.
З огляду на це до 11 серпня 2015 року (дня звернення позивача до суду) позовна давність спливла як за вимогою про стягнення пені стосовно кожного чергового платежу, який позичальник мав вносити до 10 числа кожного календарного місяця, що передували 03 лютого 2011 року, так і за вимогою про стягнення пені щодо решти платежів, строк виконання яких настав 03 лютого 2011 року внаслідок зміни сторонами кредитного договору строку кредитування. 
Враховуючи вищенаведене, підстави для стягнення з поручителя пені відсутні, у зв`язку з пропуском строку позовної давності, а тому висновки місцевого суду в цій частині також є обґрунтованими. 

Щодо нарахування та стягнення після спливу строку кредитування трьох процентів річних за прострочення сплати кредиту та процентів.

Суд першої інстанції дійшов висновку про сплив позовної давності за вимогою про стягнення з позичальника і поручителя трьох процентів річних за період з 25 липня 2014 року до 24 липня 2015 року, нарахованих за прострочення сплати кредиту та процентів згідно з наданим позивачем розрахунком.
Оскільки заборгованість за кредитом у сумі 590 633,39 грн.  Кременчуцький районний суд Полтавської області ухвалив стягнути з позичальника у заочному рішенні у справі № 2-624/2011 від 2 серпня 2011 року, яке набрало законної сили, а після спливу визначеного договором строку кредитування (3 лютого 2011 року) право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося, права й інтереси позивача, пов`язані з невиконанням зазначеного заочного рішення та неповерненням заборгованості за кредитом і процентами, забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункт 45)). До вимоги про стягнення процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 цього кодексу).
Суд першої інстанції, відмовляючи з підстав спливу позовної давності у задоволенні вимоги до ОСОБА_1 та ТОВ «МЖК Житлобуд» про стягнення трьох процентів річних, нарахованих позивачем за період з 25 липня 2014 року до 24 липня 2015 року, не врахував, що згідно з умовами додаткової угоди станом на момент закінчення строку кредитування, тобто станом на 03 лютого 2011 року, сума заборгованості за кредитом становила 514 010,75 грн., а за процентами - 14 569,47 грн. 
Тоді як станом на 25 березня 2011 року згідно з рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 2 серпня 2011 року у справі № 2-264/2011 заборгованість за кредитом становила вже 590 633,39 грн., а за процентами - 295 040,88 грн. 
Позивач розрахував три проценти річних за кредитом і за процентами на підставі встановленої судом у справі № 2-264/2011 заборгованості за кредитом і процентами станом на 25 березня 2011 року, не взявши до уваги суми такої заборгованості, зафіксовані в додатковій угоді, укладеній 03 лютого 2011 року позичальником з ПАТ «Кредитпромбанк», від якого позивач отримав права вимоги за кредитним договором і за договором поруки. 
Отже, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України три проценти річних від простроченої заборгованості за кредитом і за процентами можна нараховувати на ту заборгованість за кредитом і за процентами відповідно, яка була на момент закінчення строку кредитування, тобто станом на 3 лютого 2011 року.
Приймаючи до уваги вищенаведене, позивач безпідставно здійснив нарахування трьох процентів річних від простроченої заборгованості за кредитом і за процентами за період з 25 липня 2014 року до 24 липня 2015 року на суму заборгованості за тілом кредиту - 590 633,39 грн., та за процентами у сумі 295 040,88 грн., встановлену заочним рішенням у справі № 2-264/2011. 
Тоді як згідно з умовами додаткової угоди, укладеної між сторонами, станом на момент закінчення строку кредитування, тобто станом на 03 лютого 2011 року, сума заборгованості за кредитом становила 514 010,75 грн., а за процентами - 14 569,47 грн. 
Отже, позивач не мав права нараховувати позичальнику та поручителю три проценти річних за вищевказаний період на суму заборгованості за тілом кредиту 590 633,39 грн. та за процентами у сумі 295 040,88 грн.
У зв`язку з чим рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позову до позичальника та поручителя про стягнення трьох процентів річних за прострочення сплати кредиту та процентів після спливу строку кредитування у зв`язку зі спливом строку позовної давності є неправомірним, а тому підлягає зміні з урахуванням висновків цієї постанови апеляційного суду.

Крім цього, відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша та друга статті 554 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).
У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (частина перша статті 543 ЦК України). Тому з огляду на солідарний обов`язок перед кредитором позичальника (боржника за основним зобов`язанням) і поручителя кредитор має право вибору звернення з вимогою до них разом чи до будь-кого з них окремо.
Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній до 19 жовтня 2016 року).
Отже, зі спливом строку, визначеного договором поруки, або зі спливом строку, визначеного законом, порука та відповідне право вимоги кредитора припиняються.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). А календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).
Як вказувалося вище, місцевим судом встановлено, що відповідно до договору поруки № 31/36/П01/08-НПБ, укладеного 26.12.2008 року між ТОВ «МЖК Житлобуд» та Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», поручитель зобов`язується солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 31/36/08-НПБ від 26.12.2008 року ( а.с.15-17).
Згідно додаткової угоди до договору поруки № 1 від 03.02.2011 року п.1.2 договору поруки викладений в наступній редакції: «Поручитель ознайомлений з умовами кредитного договору та додатковими умовами до нього. Строк повернення кредитних коштів 03.02.2011 року». Інші умови Договору поруки залишаються без змін. Договір підписано обома сторонами. (а.с.18).
Відповідно до п. 1.3. Договору поруки поручитель бере на себе зобов`язання відповідати перед Банком в тому ж обсязі, на тих же умовах та в ті ж строки, що і Позичальник.
Згідно з п. 3.1. Договору поруки, цей Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного погашення Позичальником та/або Поручителем заборгованості за Кредитним договором (а.с. 16).
З огляду на вказане, у договорі поруки сторони не встановили її строк у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку треба застосовувати припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, що була чинною до 19 жовтня 2016 року, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 60), від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 71), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 58), а також постанови Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц).
Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у вказаній редакції, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Тому, враховуючи припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання зі спливом визначеного договором або законом строку, застосоване у другому реченні частини четвертої  статті 559 ЦК України у зазначеній редакції словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вказане не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.
Таких же висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 62), від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 76), від 3 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 59), а також у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15.
Місцевим судом встановлено, що згідно позовної заяви та копії повідомлення в справі № 2-264/2011, відповідачу ОСОБА_1 17.02.2011 року направлено письмову вимогу за № 625/10б.б-01 про погашення заборгованості за кредитом, на яку він не відреагував (а.4 на звороті позову, а.с.7 в справі № 2-264/2011).
З позовом до суду до поручителя банк звернувся у серпні 2015 року, з пропуском строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України, тоді як з позовом мав звернутися протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто до 03.08.2011 року, враховуючи, що строк виконання основного зобов`язання встановлено кредитним договором та договором поруки з урахуванням додаткових угод до 03.02.2011 р. 
Отже, висновки місцевого суду про відмову у позові до поручителя на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України є обґрунтованими.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції зміні в частині підстав для відмови в позові, з врахуванням висновків, викладених у постанові суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. п. 3, 4, ст.ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів, - 
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" задовольнити частково.
Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 17 листопада 2016 року змінити в частині підстав для відмови в позові Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "МЖК Житлобуд" заборгованості за кредитним договором з тіла кредиту, відсотків, пені та трьох процентів річних, з врахуванням висновків, викладених у постанові суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                          О.В.Чумак

Судді: Ю.В.Дряниця

Т.О.Кривчун