Номер провадження: 22-ц/813/2541/20 
Номер справи місцевого суду: 489/1256/16-ц
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апеляційну скаргу акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» на рішення Київського районного суду м. Одеси від  11 липня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , треті особи -  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави, ухваленого під головуванням судді Васильків О.В.,-
в с т а н о в и в:
У березні 2016 року ПАТ Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 ,треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави,в якому просило в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки БМВ, модель 740, а кошти отриманні від реалізації направити на погашення загальної заборгованості перед Банком за кредитним договором, шляхом продажу на прилюдних торгах.
В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 22.09.2006 року між АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір. В забезпечення виконання зобов`язань позичальником перед кредитором між тими ж сторонами було укладено договір застави транспортних засобів, предметом застави якого є автомобіль марки БМВ, модель 740, 1996 року випуску.
Оскільки, станом на 29.12.2015 року заборгованість за кредитним договором погашена не була, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Ухвалою суду відповідач ОСОБА_5 був замінений співвідповідачами - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як неналежний.
ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності (а.с. 190 т. 1). 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 липня 2018 року в задоволені позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, АТ «Райфайзен банк Аваль» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального права.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги АТ «Райфайзен банк Аваль» зазначає, що висновки суду щодо неможливості ідентифікування автомобіля не відповідають дійсності, оскільки автомобіль, що належав ОСОБА_3 на момент укладання договору, який забезпечує повне виконання грошових зобов`язань за кредитним договором та автомобіль, який належить ОСОБА_1 є ідентичними.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Губський А.В., представник ОСОБА_1 зазначає, що автомобіль, який належить ОСОБА_1 і автомобіль, який був предметом договору застави є різними автомобілями.
Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.
Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно – територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.
На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.
За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено новий склад колегії суддів.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 березня 2019 року цивільна справа за апеляційною скаргою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» була прийнята до провадження та призначена до розгляду (а.с. 89-90 т. 2).
Справа призначалась до розгляду у судові засідання неодноразово, однак її розгляд було відкладено з об`єктивних причин, а саме: неналежне сповіщення, неявка сторін.
Сторони про розгляд справи на 16 грудня 2020 року були сповіщені належним чином (а.с.171-175, 238-243 т. 2).
Від представника АТ «Райффайзен Банк Аваль», надійшло клопотання про відкладення розгляду справи для вирішення питання щодо укладання мирової угоди (а.с. 1-6 т. 3). 
Вирішуючи питання про слухання справи у відсутності представника АТ «Райффайзен Банк Аваль», колегія суддів залишає клопотання про відкладення розгляду справи без задоволення, оскільки з пояснень адвоката Губського А.В. вбачається, що будь-яких підстав для укладання мирової угоди він не вбачає, з урахуванням тривалості розгляду справи, вважає, що клопотання про відкладення розгляду справи, не може бути задоволено.
З матеріалів справи вбачається, що справа за апеляційною скаргою банку в суді апеляційної інстанції перебуває з вересня 2018 року, справа неодноразово призначалась до розгляду, однак розгляд справи було відкладено з об`єктивних причин.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, з урахуванням строку перебування справи у провадженні суду, неодноразового відкладання розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Рішення суду зазначеним вимогам відповідає не в повній мірі з наступних підстав.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 22.09.2006 року між АППБ «Аваль» та приватним підприємцем ОСОБА_4 було укладено Кредитний договір №010/08-11/06-429, відповідно до якого Кредитор, на положеннях та умовах цього Договору, відкриває Позичальнику не відновлювальну кредитну лінію у сумі 50000 доларів США строком до 22.09.2009 року із сплатою 13% річних (а.с.4-6 т.1).
25.09.2006 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_3 укладено Договір застави транспортних засобів, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Марченко О.М., згідно з п.п.1.1. якого цей Договір забезпечує вимоги Заставодержателя, що витікають із Кредитного договору №010/08-11/06-429 від 22.09.2006 року, укладеним між Позичальником та Заставодержателем. В забезпечення виконання Позичальником зобов`язань Заставодавець на умовах, передбачених даним Договором, передає у заставу належний йому автомобіль марки BMW модель 740, випуску 1996 року, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 , зареєстрований Миколаївським МРЕВ ДАІ УМВС в Миколаївській області від 21.04.2005 року, належного Заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3 , виданого Миколаївським МРЕВ ДАІ УМВС в Миколаївській області від 21.04.2005 року (а.с.7-8 т.1).
При цьому п.п.2.10. визначено, що Заставодавець не має права розпоряджатись заставленим майном без згоди Заставодержателя. Відчуження заставленого майна допускається за згодою Заставодержателя при умові переходу до нового Заставодавця боргу, забезпеченого заставою.
Також п.п.2.11. Договору застави транспортних засобів передбачено, що у випадку невиконання Позичальником зобов`язань по кредитному договору №010/08-11/06-429 від 22.09.2006 року Заставодержатель, на підставі виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на заставлене майно, реалізує його самостійно або через третіх осіб за власним розсудом.
Відповідно до наданого розрахунку заборгованості за кредитним договором №010/08-11/06-429 від 22.09.2006 року, згідно з яким станом на 29.12.2015 року заборгованість ОСОБА_4 складає 8650,81 доларів США, що в еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку становить 205954,00 грн. (а.с.9-11 т. 1).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих стороною позивача доказів не вбачається, що предмет застави, а саме - автомобіль марки BMW модель 740, випуску 1996 року, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 , зареєстрований Миколаївським МРЕВ ДАІ УМВС в Миколаївській області від 21.04.2005 року, вибув з володіння заставодателя ОСОБА_3 та на даний час належить відповідачу ОСОБА_1 , в зв`язку з чим суд прийшов до висновку, що права позивача відповідачем ОСОБА_1 , не порушені.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується не в повній мірі з огляду на наступне.
Відповідно до спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_6 , а також результатів аналітичного пошуку ТЗ по НАІС ДДАІ» МВС України, автомобіль марки BMW модель 740, випуску 1996 року, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_1 , реєстраційний № НОМЕР_2 , зареєстрований Миколаївським МРЕВ ДАІ УМВС в Миколаївській області від 21.04.2005 року, який перебуває у заставі позивача є тим самим автомобілем, власником якого на цей час є  ОСОБА_1 (а.с. 176-226, 244-247 т. 3).
За таких підстав, висновок суду про те, що автомобіль, який перебуває у заставі банку, та автомобіль, який належить відповідачу є різними автомобілями, зроблений з порушенням норм процесуального та матеріального права, та є таким, що не відповідає обставинам справи.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, зараз і надалі у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України)
Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).
Статтею 1 Закону України «Про заставу» та статтею 572 ЦК України передбачено, що застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання (стаття 3 Закону України «Про заставу»).
За змістом частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу» та статті 589 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом або договором.
Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави (частина сьома статті 20Закону України «Про заставу»).
Відповідно до частин першої та другої статті 590 ЦК України звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено законом або договором. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
Зазначені норми підлягають застосуванню з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаїва від 13 квітня 2011 року з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в солідарному порядку було стягнуто на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №010/08-11/06-429 (а.с. 7-10 т. 3).
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду про звернення стягнення на предмет застави у березні 2016 року (а.с. 2 т. 1).
ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності (а.с. 190 т. 1). 
Відповідно до статей 526, 629 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.
Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.
За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.
Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.
Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.
Апеляційний суд звертає увагу, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.
Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18).
У зв`язку із цим, звернувшись до суду із позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості у березні 2009 року, який розглянутий судом по суті, банк перервав строк позовної давності у спорі щодо погашення останньою спірної кредитної заборгованості, а тому при зверненні у березні 2016 року до суду із позовом у цій справі щодо вже збільшеної суми кредитної заборгованості, але шляхом вимог про звернення стягнення на предмет застави, банк пропустив строк позовної давності.
Таким чином, саме з пропуском строку позовної давності позов банку про звернення стягнення на предмет застави задоволенню не підлягає, а не з підстав, на які послався суд першої інстанції.
Наведене дає підстави для часткового задоволення вимог апеляційної скарги та зміни рішення суду першої інстанції з підстав, наведених у мотивувальній частині цієї постанови.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Оскільки суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку про відмову у задоволенні позову, проте помилився у зазначенні підстав відмови у позові, то рішення підлягає зміні з підстав, наведених у мотивувальній частині цієї постанови.
У решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 липня 2018 року – змінити, з підстав викладених в мотивувальній частині цієї постанови.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення..
Повний текст судового рішення складений 18 грудня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк