Постанова                                          
Іменем України
 
02 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 428/2492/17
провадження № 61-4124св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Усика Г. І. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. Погрібного С. О., Яремка В. В., 
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 , 
заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства соціальної політики України на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 31 травня 2017 року у складі судді Юзефовича І. О. та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 27 липня 2017 року у складі колегії суддів: Карташова О. Ю., Коновалової В. А., Луганської В. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст вимог заяви
 
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, за участі заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України та Російської Федерації.
 
На обгрунтування вимог заяви зазначала, що вона є уродженкою міста Луганськ, до листопада 2014 року була зареєстрована та фактично проживала за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася у кінці лютого - на початку березня 2014 року, у листопаді 2014 року, вона була вимушена виїхати з тимчасово окупованої території. Факт переміщення 
з 20 листопада 2014 року з району, в якому проводиться антитерористична операція (АДРЕСА_1 до АДРЕСА_4 , підтверджується довідкою структурного підрозділу з питань соціального захисту населення від 20 листопада 2014 року № 5218.
 
На окупованій території у неї залишилося належне їй на праві власності нерухоме майно- 1/2 частка квартири  АДРЕСА_1 .
 
Звернення у порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що вимушене переселення з окупованої території Донецької області відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини Луганської області України, зумовлене тим, що вона має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, що зумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.
 
Посилаючись на викладене,  ОСОБА_1 просила встановити юридичний факт, що її вимушене переселення з окупованої території Донецької області відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна.
 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
 
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 31 травня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт збройної агресії Російської Федерації проти України встановлений державою на законодавчому рівні, є загальновідомим фактом на території України і не потребує підтвердження у судовому порядку. Підтвердженням зазначеного є прийняття Верховною Радою України та Президентом України низки актів, якими вже встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України, зокрема Закону України від 27 січня 2015 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», Закону України від 14 серпня 2014 року № 1644-VII «Про санкції», заяви Верховної Ради України від 21 січня 2015 року «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», постанови Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», Указу Президента України від 24 вересня 2015 року № 555/2015 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України».
 
Крім того, факт, який просить встановити заявник, не породжує для неї безпосередніх правових наслідків, з метою настання яких вона звертається до суду. Встановлення вказаного факту не призводить до виникнення права заявника на справедливу компенсацію з Російської Федерації, оскільки можливість реалізації цього права існує незалежно від попереднього встановлення факту збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна.
 
Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 27 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 31 травня 2017 року залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначив, що право на життя, безпеку та захист такого права, а також обов`язок держави захищати права громадян є абсолютним як правом, так і обов`язком, та не може залежати від встановлення юридичного факту, підтвердження його наявності або відсутності. Факт збройної агресії відносно України та тимчасової окупації окремих районів Донецької та Луганської областей Російською Федерацією є загальновідомим фактом на території України, адже такий факт підтверджений Парламентом України і Президентом України під час здійснення ними своїх виключних законодавчих, виконавчих та інших повноважень. Посилання заявниці на необхідність визначення свого статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року є необгрунтованим, оскільки зазначена Конвенція поширює свою дію на певну особу не у зв`язку із наявністю у цієї особи судового рішення про встановлення факту агресії іншої держави, а у зв`язку з тим, що особа підпадає під ознаки, передбачені статтею 4 Конвенції.
 
Крім того, апеляційний суд зауважив, що Російська Федерація зазначена у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення як заінтересована особа, не набула статусу учасника процесу, оскільки не була залучена до участі у справі згідно з порядком визначеним для розгляду справ з іноземним елементом. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У жовтні 2017 року Міністерство соціальної політики України подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 .
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що факт, який заявник просила встановити у порядку окремого провадження, а саме факт того, що вимушене переселення ОСОБА_1 з листопада 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України не є загальновідомим. Цей факт має індивідуальний характер та стосується виключно заявника. Необхідність встановлення зазначеного факту обумовлена тим, що вона має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, від чого залежить виникнення у неї прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією. Водночас, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, всупереч статті 11 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року (далі - ЦПК України 2004 року), безпідставно вийшов за межі заяви ОСОБА_1 , пов`язавши її право звернутися до суду з позовом про відшкодування завданої шкоди, про яке не йдеться у заяві, з відсутністю безпосередніх юридичних наслідків встановлення юридичного факту, про який просить заявник. Іншого порядку встановлення такого юридичного факту чинним законодавством України не передбачено.
 
Висновки апеляційного суду про те, що Російська Федерація, зазначена у заяві як заінтересована особа, не набула статусу учасника процесу, оскільки не була залучена до участі у справі згідно з порядком визначеним для розгляду справ з іноземним елементом, є необгрунтованим. З матеріалів справи убачається, що Російська Федерація набула статусу учасника процессу, оскільки суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження не відмовляв у залученні Російської Федерації до участі у справі. При цьому, про день, час та місце слухання справи Російська Федерація повідомлялася належним чином, про причини неявки до суду не повідомила, у судове засідання її представник не з`явився, про що свідчить зміст рішення суду першої інстанції. 
 
Ураховуючи той факт, що Російська Федерація, як держава-агресор, грубо порушує норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандум, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, фундаментальні міжнародні договори в галузі прав людини, то відповідно до Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року не є державою, яка сумлінно виконує взяті за міжнародними договорами зобов`язання та не може посилатися на імунітет від судового переслідування в Україні, що узгоджується зі статтею 2 Статуту ООН.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
 
Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 була зареєстрована та постійно проживала за адресою: 
АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу 
від 10 серпня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу Суханова В. І., зареєстрованого у реєстрі за 
№ 238, їй на праві власності належить нерухоме майно - 1/2 частка квартири 
 АДРЕСА_1 .
 
Згідно з довідкою від 20 листопада 2014 року № 5218 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Сєвєродонецької міської ради, заявниця  ОСОБА_1  перемістилася з тимчасово окупованої території району проведення антитерористичної операції місто Луганськ Луганської області до АДРЕСА_4 .
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга Міністерства соціальної політики України підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Згідно зі статтею 4 Конвенції ООН про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.
 
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини.
 
Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.
 
Частинами першою статті 4, частиною першою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
 
Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України 
від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. 
 
Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення. 
 
Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) визначено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. 
 
З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян.
 
Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України від 02 червня 
2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України. 
 
У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. 
 
У частині четвертій статті 10 ЦПК України 2004 року і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilascu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan»
 від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 129).
 
У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilascu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catan and Others v. the Republic of Moldova and Russia» 
від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, 
§ 130).
 
У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі «Ilascu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § ;335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, § 346; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» 
від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 132).
 
Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 234 ЦПК України, 2004 року, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, у порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
 
Згідно з частиною другою статті 256 ЦПК України, 2004 року, та частини другої статті 315 чинної редакції ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
 
Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. 
 
Відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права.
 
Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII затверджено звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, в якому, зокрема, вказано, що від початку агресії наприкінці лютого 2014 року Російська Федерація систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян України, які стали заручниками терористів на окупованій території Донбасу. Цинізм кремлівської агресії, яка включає активну підтримку терористів на державному рівні, перетворює вбивство безневинних мирних громадян на звичне повсякденне явище.
 
Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій у порушення наведених вище положень Закону та вимог статей 214, 315 ЦПК України 2004 року не звернули увагу на те, що встановлення факту, що має юридичне значення, щодо вимушеного переселення заявника з окупованої території Луганської області, відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, можливе лише у судовому порядку, та що від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав ОСОБА_1 . При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки має правові наслідки лише для заявника.
 
Отже, суди, відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, фактично позбавили заявника права на встановлення причини його внутрішнього переселення.
 
На підставі аналізу зазначених положень законодавства, Верховний Суд дійшов висновку про те, що як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав і свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до конституційних норм, право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя.
 
Щодо обставин, що зумовили вимушене переселення  ОСОБА_1 з частини окупованої Російською Федерацією території - місто Луганськ Луганської області, то Верховний Суд виходить з такого.  ОСОБА_1  є громадянином України, що встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, зареєстрована у місті Луганськ Луганської області. До початку окупації міста Луганськ,  ОСОБА_1 , як повноправний громадянин своєї країни, мала власне майно, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання у місті Луганськ, а тому у листопаді 2014 року унаслідок воєнних дій Російської Федерації ОСОБА_1  змушена була переїхати до міста Сєвєродонецьк Луганської області, залишивши житло у місті Луганськ Луганської області, змінивши власний побут та спосіб життя.
 
ОСОБА_1 переселилася з території окупованої частини Луганської області задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації. Встановити такий юридичний факт заявнику потрібно для визначення її статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, нормами національного законодавства, іншими нормами міжнародного права.
 
Висновки судів про те, що факт, який просить встановити заявник, належить до повноважень відповідних державних органів, які нормативно-правовими актами цей факт встановили, і те, що цей факт є загальновідомим, лише підтверджує, що заява ОСОБА_1 є обгрунтованою та підлягає задоволенню. Зважаючи на наведене, висновки судів про те, що з урахуванням наведеного цей факт не потребує судового підтвердження є помилковими і такими, що суперечить статті 124 Конституції України, статті 256 ЦПК України 2004 року.
 
Верховний Суд вважає, що незважаючи на те, що однією із заінтересованих осіб у справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року не порушено, оскільки зазначена норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак, у даній конкретній справі Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. 
 
Необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь у справі. 
 
На адресу представництва Російської Федерації завчасно направлялися листи-повідомлення про розгляд справи, копія ухвали про відкриття провадження з копією заяви та додатками до неї, проте Російська Федерація у судових засіданнях участі не брала, жодних заяв не подавала, у тому числі не посилалася на свій імунітет у національних судах України (стаття 3 Європейської конвенції про імунітет держави від 16 травня 1972 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частин першої статті 412 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
 
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили обставини справи та визначилися з характером спірних правовідносин, однак невірно застосували норми матеріального права, що, відповідно до статті 412 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги), є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення у справі нового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Міністерства соціальної політики України задовольнити.
 
Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 31 травня 
2017 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 27 липня 2017 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, задовольнити.
 
Встановити факт, що вимушене переселення ОСОБА_1 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , у листопаді 2014 року з окупованої території Луганської області, Україна (місто Луганськ) відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                           Г. І. Усик
Судді:                                                                                     І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
В. В. Яремко