Номер провадження: 22-ц/813/6194/20 
Номер справи місцевого суду: 520/15764/19
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Дрішлюка А.І.,
Громіка Р.Д.,
при секретарі: Павлючук Ю.В., 

переглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Першого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) про звільнення майна з-під арешту, -
В С Т А Н О В И В:
08 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Першого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) про звільнення майна з-під арешту.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 17.02.2014р. Суворовським районним судом м. Одеси був виданий стосовно нього виконавчий лист №1527/2-451/11 про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №11278251000 від 26.12.2007р. в сумі 787 409,28 гривень, та з кожного судові витрати у розмірі по 1 120 гривень.
У зазначеному виконавчому листі зазначено, що рішення набрало законної сили 30.12.2014р. , та підлягає пред`явленню протягом одного року, а саме до 30.12.2015р..
Однак, у виконавчому листі протиправно внесено виправлення, що його було видано нібито – 17.02.2015р., замість зазначеного судом – 17.02.2014р., що в свою чергу явно вбачається і містить очевидні ознаки підроблення. 
Також, позивач стверджує, що зазначений лист був пред`явлений стягувачем до виконання з порушенням вказаного періоду, а саме у травні 2016 року, на підставі чого державним виконавцем було протиправно винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №51403258 від 07.06.2016р. та в подальшому – 30.06.2017р., в рамках цього виконавчого провадження, винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу.
Виходячи з викладеного, позивач стверджує, що оскільки вказаний виконавчий лист було пред`явлено з порушенням відповідних строків, державний виконавець був позбавлений можливості виносити відповідну постанову про відкриття виконавчого провадження, що в свою чергу останнім було проігноровано.
Крім того, під час винесення постанови про повернення виконавчого провадження, державним виконавцем не було винесено постанову про скасування арештів накладених на майно боржника – ОСОБА_1 ..
ОСОБА_1 також зазначив, що 31 жовтня 2018 року Верховним Судом ухвалено постанову по справі №1527/2-451/11, якою скасовано рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року, та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року. Тому, оскільки рішення суду, на підставі якого було видано вищевказаний виконавчий лист №1527/2-451/11, було скасовано, позивач звернувся до Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області та повідомив про зазначені обставини, однак останнім не зважаючи на зазначену інформацію не було скасовано арешт, накладений на усе рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 ..
На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», Першого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) та просив суд зняти арешт з усього рухомого і нерухомого майна, що належить позивачеві, накладеного Київським відділом державної виконавчої служби м. Одеса ГТУЮ в Одеській області по виконанню виконавчого листа №1527/2-451/11 від 30.12.2014р..
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
У апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Розгляд справи призначено на 22 грудня 2020 року, однак згідно з указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин.
Відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.
Згідно із приписами ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Від ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» надійшла заява про розгляд справи за відсутності їх представника.
Враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 24 грудня 2020 року.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.
У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України,   кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
При цьому, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).
Зазначене також передбачено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції».
Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно із до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Матеріалами справи встановлено, що на розгляді в Суворовському районному суді м. Одеси перебувала цивільна справа №1527/2-451/11 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
17 грудня 2014 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.  Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11278251000 від 26.12.2007р. в сумі 787 409,28 грн., з яких: заборгованість за кредитом – заборгованість за основним боргом та простроченим кредитом – 635 598,97 грн., заборгованість по строковим та простроченим процентам за користування кредитом – 131 760,09 грн, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 2 097,88 грн..  Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Дельта Банк», судові витрати в розмірі 2 240 грн.. тобто по 1 120 грн. з кожного.
На виконання зазначеного рішення суду, Суворовським районним судом м. Одеси 17 лютого 2015 року було видано виконавчий лист №1527/2-451/11 стосовно боржника ОСОБА_1 ..
У виконавчому документі зазначено, що строк пред`явлення його до виконання складає один рік, а саме до 30 грудня 2015 року.
Також у виконавчому листі міститься запис про те, що 21 липня 2015 року стягувачові було відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі п. 4 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».
Також встановлено, що 07.06.2016р. державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №51403258, з примусового виконання виконавчого листа №1527/2-451/11, виданого 17.02.2015р. Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» суми боргу у розмірі 788 529,28 гривень.
В рамках виконавчого провадження ВП №51403258, державним виконавцем 30.06.2017р. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.
ОСОБА_1 подав до апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу на вищевказане рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року по справі №1527/2-451/11.
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Також судом було встановлено, що 07.06.2019р. між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір №1496/К про відступлення прав вимоги, за умовами якого ПАТ «Дельта банк» відступило, а ТОВ ФК «Вектор Плюс» набуло право вимоги банку до позичальників за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором №11278251000 від 26.12.2007р., укладеним з ОСОБА_2 та забезпечувальними до нього договорами, у тому числі договором поруки №170048 від 26.12.2007р., укладеним зі ОСОБА_1 .. Таким чином, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» набуло право вимоги за кредитним договором №11278251000 від 26.12.2007р., заборгованість за яким було стягнуто у тому числі зі ОСОБА_1 рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17.12.2014р. по справі №1527/2451/11.
Звертаючись до суду із позовною заявою ОСОБА_1 стверджував, що Київським відділом державної виконавчої служби м. Одеса ГТУЮ в Одеській області по виконанню виконавчого листа №1527/2-451/11 від 30.12.2014р. було накладено арешт на все його рухоме і нерухоме майно, а тому просив скасувати такий арешт.
Згідно із положенням частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частинами 1-3 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що до боржника може застосовуватись арешт його коштів для забезпечення реального виконання рішення. 
Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. 
Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надав суду жодних доказів на підтвердження існування будь-якого обтяження стосовно належного йому на праві власності рухомого та/або нерухомого майна в рамках виконання виконавчого листа №1527/2-451/11, і не надав доказів, що Київським відділом державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області в рамках виконавчого провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа №1527/2-451/11, виданого 17.02.2015р. Суворовським районним судом м. Одеси, було винесено відповідні постанови про накладення арешту та/або заборони на його відчуження.
Таким чином, апеляційний суд вважає безпідставними і необґрунтованими доводи апеляційної скарги відносно існування будь-якого обтяження стосовно належного позивачеві майна, яке було б зареєстроване саме на підставі Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області в рамках виконавчого провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа №1527/2-451/11, виданого 17 лютого 2015 року Суворовським районним судом м. Одеси. 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 року є законним, обґрунтованим, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог.
Апеляційний суд звертає увагу, що Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19 листопада 2019 року, відносно ОСОБА_1 дійсно наявні обтяження вжиті стосовно його майна, а саме:
- запис про обтяження №30582633, від 06.03.2019р., вид – арешт нерухомого майна, вжите на підставі постанови про арешт майна боржника від 06.03.2019р., серія та номер ВП №48185088, видавник – Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області;
- запис про обтяження №30582344, від 06.03.2019р., вид – арешт нерухомого майна, вжите на підставі постанови про арешт майна боржника від 06.03.2019р., серія та номер ВП №48185088, видавник – Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області;
- запис про обтяження №30582920, від 06.03.2019р., вид – арешт нерухомого майна, вжите на підставі постанови про арешт майна боржника від 06.03.2019р., серія та номер ВП №48185088, видавник – Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області;
- запис про обтяження, реєстраційний №5691646, від 19.09.2007р., вид – заборона на нерухоме майно, вжите на підставі договору іпотеки від 19.09.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Мазартій І.В., зареєстрованого в реєстрі за №27;
- запис про обтяження, реєстраційний №11020138, від 01.04.2011р., вид – арешт нерухомого майна, вжите на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 20.01.2011р., ВП №24436811, Другий Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції;
- запис про обтяження, реєстраційний №12225838, від 29.02.2012р., вид – арешт нерухомого майна, вжите на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29.02.2012р., ВП №31475401, Другий Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції;
- запис про обтяження, реєстраційний №12249716, від 06.03.2012р., вид – арешт нерухомого майна, вжите на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29.02.2012р., ВП №31475401, Другий Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції;
- запис про обтяження, реєстраційний №12747346, від 17.07.2012р., вид – арешт нерухомого майна, вжите на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11.07.2012р., ВП №33450140, Другий Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції;
- запис про обтяження, реєстраційний №12890312, від 18.08.2012р., вид – арешт нерухомого майна, вжите на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.08.2012р., ВП №33924095, Другий Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.
Таким чином вбачається, що відносно ОСОБА_1 дійсно вжиті певні обтяження щодо заборони відчуження об`єктів нерухомого майна боржника, однак відсутні будь-які обтяження, які вжиті саме Київським відділом державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області в рамках виконавчого провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа №1527/2-451/11, виданого 17 лютого 2015 року Суворовським районним судом м. Одеси, які позивач просить суду скасувати.
Крім того, записи про обтяження за: реєстраційним №11020138 від 01.04.2011р.; реєстраційним №12225838 від 29.02.2012 року; реєстраційним №12249716 від 06.03.2012 року; реєстраційним №12747346 від 17.07.2012р.; реєстраційним №12890312 від 18.08.2012 року, зареєстровані на підставі постанов Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, взагалі винесені раніше, ніж виданий спірний виконавчий лист №1527/2-451/11.
Колегія суддів відхиляє посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції не забезпечив належного дослідження обставин справи та не відповів на всі доводи позовної заяви, оскільки вважає, що суд першої інстанції встановив обставини справи у достатньому обсязі для ухвалення правильного по суті, законного та обґрунтованого судового рішення. Рішення суду є доступним, зрозумілим та в мотивувальній частині рішення чітко вказано, чому суд прийшов до висновку про відмову в задоволені позовних вимог.
За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновку суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права.
Крім того, слід зазначити, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено: 24 грудня 2020 року.
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік