КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження                                                                     Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/11183/2020                                      
 
                                                  П О С Т А Н О В А
 
                                 І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                                       Справа № 369/2309/20
 
22 жовтня2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді   - Ратнікової В.М.
суддів                         - Борисової О.В.
                                    - Левенця Б.Б.
 
розглянувши в порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Дубас Т.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на малолітню дитини, - 
 
в с т а н о в и в :
 
19 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на малолітню дитини.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 21.01.2012 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб.  Від цього шлюбу  у них народилась  донька   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказувала, що дитина проживає разом з нею, та перебуває на її утриманні.
Зазначала, що відповідачу на праві власності належить трикімнатна квартира вартістю 80000,00 доларів США, легковий автомобіль вартістю близько 25000,00 доларів. США та три земельні ділянки, що знаходяться у Київській області. 
Звертала увагу на те, що за основним місцем роботи відповідач отримує середньомісячну заробітну плату в розмірі більше 20000,00 грн. ОСОБА_2 не має на утриманні інших осіб та має хороший стан здоров`я.
З огляду на вказані обставини, а також на те, що донька має хронічні алергічні захворювання та її лікування оплачується нею, як і  витрати на різноманітні додаткові платні розвиваючі гуртки, а також враховуючи, що після вчинення відповідачем домашнього насильства по відношенню до неї вона вимушена орендувати квартиру для проживання в ній з донькою й сплачувати щомісячно орендну плату та комунальні послуги,  вважала, що справедливим  буде стягнення з відповідача  аліментів   на утримання  доньки у розмірі  7000,00 грн., що складатиме не більше 30% місячного доходу відповідача.
Враховуючи наведене, просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 7 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 19.02.2020 року  і до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на малолітню дитини - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 4500,00 щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.02.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_2  на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн. 40 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 31 липня 2020 року позивачка ОСОБА_1 надіслала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2020 року та ухвалити нове судове рішення  про стягнення  з відповідача на її користь аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 7 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 19.02.2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду  першої інстанції ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права. 
Зазначає, що  при визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача у сумі 4500,00 грн.,  судом першої інстанції не  було враховано, що вона з 01 травня 2020 року не працює внаслідок чого погіршилося її матеріальне становище, та відповідно, погіршилося матеріальне становище дитини, яка перебуває на її утриманні. При цьому в оскаржуваному рішенні суду відсутнє обґрунтування висновку про те, що розмір аліментів в сумі 4500 грн. буде достатнім для гармонійного розвитку дитини.
Також судом не було враховано матеріальний стан відповідача, який у 2018 році отримав дохід у вигляді заробітної плати в розмірі 393 708 грн., що складає 32800,00 грн. на місяць. За 2019 рік відповідач відмовився надати їй довідку про доходи, але їй відомо, що у 2020 році заробітна плата відповідача значно збільшилася. При цьому, ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву не заперечував, що розмір його доходів перевищує 20000,00 грн. однак довідку про доходи не надав. Судом не взято до уваги те, що відповідач погодився щодо стягнення із нього аліментів у розмірі ј його доходів, що з розрахунку його заробітної плати за 2018 рік (32800 грн.) складає 8000,00 грн. на місяць, тобто, більше ніж нею було заявлено в позовній заяві.
Крім того, судом першої інстанції при визначені розміру аліментів не враховано наявність у власності  відповідача трьох земельних ділянок,  у спільній  сумісній власності відповідача, трикімнатної квартири та рухомого майна - легкового автомобіля, яким користується відповідач.
Звертає увагу на те, що за фактом вчинення  відповідачем домашнього насильства стосовно неї та доньки у лютому 2020 року відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності та визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2  КУпАП України. Вказані протиправні дії відповідача змусили її забрати дитину та винаймати квартиру для окремого проживання. Вказала, що щомісячна орендна плата за користування квартирою становить 8000,00 грн. без врахування плати за комунальні послуги, яка додатково складає близько 2000,00 грн. на місяць.
Вказана обставина не була врахована судом першої інстанції, як і не було враховано, що донька сторін відвідує різноманітні платні розвиваючі гуртки, зокрема, уроки танців та заняття з англійської мови. Загальна оплата за вказані додаткові заняття складає 1800,00 грн. щомісяця та витрати на харчування в школі становлять 500,00 грн. щомісяця. Зазначені витрати оплачує лише вона, а відповідач відмовляється брати участь у вказаних витратах.
Зважаючи на регулярний та достатньо високий дохід відповідача, наявність у нього на праві власності нерухомого та рухомого майна, беручи до уваги відсутність на його утриманні інших дітей та непрацездатних осіб, керуючись принципом забезпечення захисту інтересів малолітньої дитини, вважає необхідним визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 7000,00 грн. Також вважала, що вказана сума є справедливою по відношенню до відповідача, оскільки навіть у процентному співвідношенні вказаний розмір аліментів складає менше 25% місячного доходу відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що суд призначив аліменти в розмірі  4500 грн., що вдвічі перевищує рекомендований розмір аліментів, визначений нормами законодавства. Вказаний розмір аліментів є достатнім для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду  у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 21 лютого 2012 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1  від 30.01.2020 року.
Згідно повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 01.02.2020 року Святошинським районним у місті Києві відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 березня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 21 січня 2012 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, про що складено актовий запис №64 - розірвано.
Сторонами не заперечується, що дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні.
Звертаючись до суду з даним позовом,   ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач матеріальну допомогу на утримання доньки в добровільному порядку не надає, участі у вихованні та утриманні дитини не приймає та має щомісячний дохід, який перевищує 20000,00 грн., у зв`язку з чим, просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 7000,00 грн. щомісячно, починаючи з 19.02.2020 року до досягнення дитиною повноліття.
Задовольняючи частково позовні вимоги та, стягуючи з ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 4500,00 щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.02.2020 року і до досягнення дитиною повноліття,  суд першої інстанції посилався на те, що  саме такий розмір щомісячного грошового забезпечення  зі сторони батька , з урахуванням грошового забезпечення, яке повинна надавати мати на утримання дитини, буде необхідним та достатнім для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на встановлених дійсних обставинах справи, досліджених судом доказах та відповідають вимогах  процесуального та матеріального права, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
У ст. 51 Конституції України  встановлено, що кожен із подружжя має рівні права та обов`язки у шлюбі та сім`ї; що державою однаково охороняється як батьківство, так і материнство.
Сімейне законодавство також містить норми, що імплементують вказані принципи.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України  та ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Згідно вимог ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
 Відповідно до вимог  ч.ч.1, 2, 3 статі 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
 За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
 За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Судом достовірно встановлено,  що малолітня донька сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1   проживає з матір`ю ОСОБА_1 та знаходиться на її утриманні. Батько  ОСОБА_2   проживає окремо від дитини, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з  відповідача на користь позивачки аліментів на утримання  доньки, оскільки таким є його обов`язок, як батька, визначений нормами ст.ст. 141, 180, 181  СК України.
Стаття  182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини,  стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).
На підтвердження розміру доходу відповідача, ОСОБА_1 в позовній заяві вказала, що за основним місцем роботи відповідач ОСОБА_2 отримує середньомісячну заробітну плату в розмірі більше 20000,00 грн.
При цьому жодного доказу на підтвердження вказаної обставини суду не надала. Клопотань про витребування довідки про заробітну плату відповідача з його місця роботи в суді першої інстанції не заявляла.
З огляду на відсутність в матеріалах справи належних, достатніх та достовірних доказів щодо розміру заробітної плати відповідача, посилання позивачки на те, що заробітна плата ОСОБА_2 перевищує 20000,00 грн. є припущенням. А в силу вимог ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Одночасно, судом першої інстанції враховано, що відповідачем у відзиві на позовну заяву визнано, що його середній заробіток становить близько 20000,00 грн. на місяць та він не заперечував щодо стягнення з нього аліментів  на утримання доньки в розмірі ј частин  його заробітку (доходу) щомісячно.
Враховуючи, що відповідач є працездатною особою, у нього відсутні інші аліментні зобов`язання, а також з огляду на відсутність доказів отримання відповідачем заробітної плати, що перевищує суму 20000,00 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову та стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 4500,00 щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19.02.2020 року і до досягнення дитиною повноліття з урахуванням того, що обов`язок по утриманню дитини в рівних частках лежить на обох батьках та що аліменти у такому розмірі будуть необхідними та достатніми для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 про те, що при визначенні розміру  аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання їх доньки  ОСОБА_4 , суд першої інстанції не врахував  ту обставину, що  у 2018 році  відповідач отримав  дохід  у вигляді заробітної плати в розмірі 393 708,00 грн., що складає 32800,00 грн. на місяць та того, що у 2020 році заробітна плата відповідача значно збільшилася, з огляд на наступне. 
З матеріалів справи вбачається, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення у суду першої інстанції були відсутні відомості про доходи відповідача у 2018 році, а докази на підтвердження вказаної обставини, а саме: щорічну декларацію  відповідача за 2018 рік було додано позивачкою лише до апеляційної скарги. Крім того, позов про стягнення аліментів було подано 19 лютого 2020 року й у справі відсутні докази  щодо розміру заробітної плати  ОСОБА_2 у 2019-2020 роках. Твердження позивачки про те, що у 2020 році заробітна плата відповідача значно збільшилася не підтверджене доказами та є припущенням.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом при ухваленні рішення не взято до уваги матеріальний стан відповідача, його доходи та наявність рухомого і нерухомого майна, колегія суддів відхиляє, оскільки визначений судом розмір аліментів 4500,00 грн. щомісячно обґрунтований дійсними потребам дитини, при цьому суд врахував  матеріальне становище відповідача, рівний обов`язок батьків щодо утримання та виховання дитини. Аліменти на утримання дитини присуджено судом у твердій сумі, як  просила позивачка. ОСОБА_1 не просила стягнути аліменти в частці від усіх видів заробітку (доходу) боржника, хоча в такому разі у випадку збільшення доходів відповідача,  відповідно  б і збільшилася сума аліментів на утримання доньки. 
 Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на утримання доньки,  що виключно позивачка несе витрати на різноманітні платні розвиваючі гуртки, які відвідує донька, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, так як  питання  участі батька  у додаткових витратах  на дитину не є предметом розгляду у даній  справі. Позивачка не позбавлена  можливості звернутися до суду  з позовом  про   стягнення  з відповідача,  крім аліментів,  також додаткових витрат  на підставі вимог ст. 185 СК України.
Також не спростовують правильність висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що у лютому 2020 року відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності та визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2  КУпАП України й вказані протиправні дії відповідача змусили її забрати дитину та винаймати квартиру для окремого проживання, що призвело до понесення додаткових витрат на щомісячну орендну плату в розмірі 8000,00 грн. та плату за комунальні послуги в сумі близько 2000,00 грн. на місяць. Вказані обставини та витрати  не є предметом розгляду у даній  справі про стягнення аліментів та підлягають вирішенню в порядку ст.ст.21,26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", якими визначено, що постраждала особа має право на відшкодування кривдниками завданих матеріальних збитків і шкоди, заподіяної фізичному та психічному здоров`ю, у порядку, визначеному законодавством. Постраждала особа може вимагати від кривдника компенсації її витрат на лікування, отримання консультацій або на оренду житла, яке вона винаймає (винаймала) з метою запобігання вчиненню стосовно неї домашнього насильства, а також періодичних витрат на її утримання, утримання дітей чи інших членів сім`ї, які перебувають (перебували) на утриманні кривдника, у порядку, передбаченому законодавством.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачка з 01 травня 2020 року не працює внаслідок чого погіршилося її матеріальне становище та. відповідно, погіршилося матеріальне становище дитини, яка перебуває на її утриманні не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки на момент ухвалення оскаржуваного рішення в справі були відсутні відомості про звільнення ОСОБА_1 з роботи. Лише до апеляційної скарги апелянтом додано копію наказу Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2020 року №50-К про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади 30.04.2020 року за угодою сторін. При цьому, в силу ч.3 ст.367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Доказів неможливості подати до суду першої інстанції наказ про звільнення від 25.03.2020 року до моменту ухвалення рішення у даній справі, а саме до 26.05.2020 року апелянтом надано не було. Відповідно, з причин відсутності в матеріалах справи відомостей про звільнення позивачки з роботи, суд першої інстанції не   міг врахувати вказану обставину при ухваленні оскаржуваного рішення.
При цьому колегія суддів звертає увагу те, що у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із батьків та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2020 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених  п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
 
               Головуючий:                                              Судді: