Постанова
Іменем України
 
21 жовтня 2020 року                                 
                                                
м. Київ 
 
провадження №22-ц/824/12433/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»
 
на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області
 
в складі судді Осаулової Н.А.
 
від 27 липня 2020 року
 
у справі №381/297/20 Фастівського міськрайонного суду Київської області
 
за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 
 
до ОСОБА_1 
 
про стягнення заборгованості,
 
                                            В С Т А Н О В И В:
 
В лютому 2020 року позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов`язань у договірних відносинах, просив стягнути з останнього заборгованість у розмірі 23 189 грн 29 коп.
 
Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що ОСОБА_1 , підписавши Анкету-заяву №б/н від 11.02.2014, отримав кредит в розмірі 5000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При встановленні та зміні кредитного ліміту Банк керувався пунктами 2.1.1.2.5., 2.1.1.2.6. Договору, на підставі яких позичальник при укладенні цього Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою і рішенням Банку.
Також, вказував, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору в останнього утворилась заборгованість, яка станом на 15.12.2019 складає загальну суму 23189,29 грн, з яких: 14984,99 грн - заборгованість за тілом кредиту; 2621,24 грн - заборгованість за відсотками нарахованими за прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 4002,62 грн - нарахована пеня; штрафи - 500,00 грн (фіксована частина) та 1 080,44 грн (процентна складова).
 
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.
 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
 
В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд, відмовляючи в задоволенні позову, фактично звільнив відповідача від сплати заборгованості, з урахуванням того, що заборгованість відповідачем не оспорювалася та не заявлялись позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним. Відповідач відзив не надав та жодним чином не спростував доводи позивача. Вважав, що оскільки відповідач до суду не з'являвся, заперечень на позов не надав, а судом не постановлено ухвалу про витребування додаткових доказів, то і в наданні таких додаткових доказів не було необхідності. 
 
Суд першої інстанції не пропонував позивачу надати додаткові докази для підтвердження частини заявлених вимог з метою повного та всебічного встановлення обставин справи, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову.
 
Зазначив, що на підтвердження позовних вимог до апеляційної скарги долучено виписку по рахунку, яка підтверджує відкриття карткового рахунку, встановлення кредитного ліміту, користування кредитними коштами, нарахування заборгованості за відповідачем та ознайомлення з умовами кредитування.
 
Також зазначив, що до суду першої інстанції була надана копія заяви, в якій відповідач особистим підписом погодився з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між ним та позивачем договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомився та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, про що свідчить його підпис на заяві. На підставі анкети-заяви від 11.02.2014 позичальнику відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку за № НОМЕР_1 "Універсальна 55 днів пільгового періоду" та 21.01.2016 встановлено початковий кредитний ліміт в розмірі 5000,00 грн, який в подальшому було збільшено. 03.04.2018 відповідачу видано престижну картку "Універсальна Голд" за номером НОМЕР_2 .
 
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, щодо відсутності в матеріалах справи належних доказів заборгованості, оскільки наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості у цілковитій відповідності відображає рух коштів за карткою, він є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображає стан нарахувань в певні періоди часу.
 
Судом не враховано, що дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування. Активація картки відповідачем та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Крім того, відповідач неодноразово звертався до банку з метою перевипуску картки.
 
Вважав, що оскільки відповідач не оспорює факту укладення договору, з позовом про визнання кредитного договору не звертався, не оспорює наявності заборгованості за тілом кредиту, то позовні вимоги в цій частині фактично відповідачем визнані та не підлягають доказуванню, відповідно до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України.
 
Суд не перевірив розрахунок заборгованості та доводи Банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, виконував умови кредитного договору протягом 2016-2019 років, частково сплачуючи заборгованість за договором, в тому числі відсотки, пеню та комісії, а отже визнав свої зобов'язання за угодою та розміри встановлених обов'язкових платежів. 
 
Судом не встановлено суми заборгованості за фактично отриманими кредитними коштами та відмовлено у стягненні фактично отриманої суми кредитних коштів.
 
Суд безпідставно відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення відсотків, нарахованих за ст. 625 ЦК України та у стягненні неустойки, які погоджені в договорі та прийняті відповідачем.
 
За вказаних обставин, просив скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27.07.2020 та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
 
Крім того, просив долучити до матеріалів справи додатковий доказ - виписку по рахунку та дослідити в установленому порядку.
Також, в апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просив проводити розгляд справи у судовому засіданні з викликом представника позивача, посилаючись на те, що представник у судовому засіданні зможе надати детальні пояснення щодо конкретних обставин справи. 
Колегія суддів вважає, що клопотання позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
У частині першій статті 368 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Суд апеляційної інстанції, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 374 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Київський апеляційний суд надав учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею письмово, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.
Зважаючи на те, що позивач не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого розгляду справи необхідно провести усні слухання, підстави для задоволення вказаного клопотання відсутні.
Відповідач своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. 
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з наступних підстав.
Відповідно до ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Як вбачається з матеріалів справи, 14 лютого 2014 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (далі - Договір) (а.с. 14).
При підписанні вказаної Анкети-заяви ОСОБА_1 погодився з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг.
Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ "ПриватБанк" зазначив, що згідно підписаної відповідачем анкети-заяви від 11.02.2014 останньому встановлено кредитний ліміт на картковий рахунок в розмірі 5000,00 грн. Внаслідок порушення ОСОБА_1 зобов'язань за Договором в останнього виникла заборгованість і станом на 15.12.2019 становила 23 189,29 грн, з яких за тілом кредиту у розмірі 14 984,99 грн, 2621,24 грн - заборгованість за відсотками, 4002,62 грн - пеня, 1580,44 грн - штрафи.
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
 
Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.
З наведеного слідує, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, в тому числі за тілом кредиту, у розмірі 14 984,99 грн, то на нього покладено обов'язок надати докази на підтвердження видачі кредиту та його розміру, а також докази, коли виникла заборгованість за Договором та який пільговий період, по закінченню якого розпочато нарахування неустойки на заборгованість.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 77 ЦПК України).
Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження позовних вимог надано копію Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку; витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD»; витяг з Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі - Умови); розрахунок заборгованості станом на 15.12.2019 (а.с. 7-32).
Однак, надані позивачем копія Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку; витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD»; витяг з Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не доводять факту видачі кредиту у розмірі 5000,00 грн, як зазначає позивач у позовній заяві, як і не доводять факту, коли виникла заборгованість за кредитом та який позичальнику було встановлено пільговий період для сплати заборгованості.
Як правильно зазначає суд у рішенні, в копії Анкети-заяви зазначені лише дані відносно відповідача. Дані про те, яку кредитну картку відповідач отримує чи відомості, яку картку виявив бажання  обрати відповідач, який рахунок відкривається на ім`я відповідача, межі ліміту по кредиту або дані про отримання бажаної суми кредиту у цій Анкеті-заяві відсутні. Дана копія Анкети-заяви містить лише пропозицію з переліком карт (картка Універсальна; пенсійна картка; картка Gold; зарплатний пакет; ідентифікація з паспортом; послуга накопичення «Скарбничка»), але  жодна із зазначених пропозицій не виділена, не містить жодного знаку на підтвердження обрання.  
 
Наданий позивачем Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку» не доводить обставини видачі Банком ОСОБА_1 кредиту шляхом видачі кредитної картки зі встановленням кредитного ліміту, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку лише передбачають загальний порядок надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк».
Долучений Банком до позовної заяви Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт також не доводить обставини видачі Банком ОСОБА_1 кредиту шляхом видачі кредитної картки зі встановленням кредитного ліміту та обставини виникнення заборгованості, а містить лише загальні відомості, що картка «Універсальна» є різних видів, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD».
Суд першої інстанції оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності дійшов правильних висновків про те, що ці докази не підтверджують надання відповідачу кредитних коштів, оскільки позивачем не надано первинних бухгалтерських документів, які є належними доказами на підтвердження видачі банком відповідачу кредитної картки, зарахування на цю картку суми кредиту у розмірі 5000,00 грн, або іншої суми, зняття таких коштів відповідачем, відкриття рахунків на ім`я відповідача (виписки з особового рахунку, копії квитанції, меморіального ордеру тощо). 
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що стосуються укладення між сторонами договору приєднання, оскільки в мотивувальній частині рішення відсутні висновки, що договір не укладено.
Суд відмовив у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю і такий висновок суду колегія суддів вважає правильним, оскільки належним доказами у справі про стягнення заборгованості є первинні бухгалтерські документи. 
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Позовна заява не містить обґрунтувань коли виникла заборгованість. В позовній заяві зазначено, що договір виконувався відповідачем, що вбачається із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, де вказані операції щодо використання кредитного ліміту, операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування. Також зазначено, що виписка по рахунку та розрахунок заборгованості додані до позовної заяви.
Водночас, як правильно зазначив суд в мотивувальній частині рішення, долучений позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості не є належним доказом, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог. Більш того, наданий позивачем розрахунок заборгованості не доводить факту видачі кредиту у розмірі 5000,00 грн, як і не доводять факту, коли виникла заборгованість за кредитом та який позичальнику було встановлено пільговий період для сплати заборгованості.
Також слід зазначити, що сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем не є підтвердженням наявності заборгованості. До того ж, розрахунок заборгованості не засвідчений належним чином, оскільки не містить підпису уповноваженої особи АТ КБ "ПриватБанк" та печатки Банку.
Щодо виписки по рахунку, то як вбачається із перелічених до позовної заяви додатків, позивачем не долучено до позовної заяви виписки по рахунку.
Відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір кредиту є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Оскільки належних доказів передання грошових коштів відповідачу позивач не надав, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про недоведеність позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Позивач до позовної заяви копію картки позичальника, виданої саме на виконання умов Анкети-заяви, не долучив, у позовній заяві про строк дії картки не вказував, виписки з рахунків відповідача, якщо такі відкривалися, не надав. У позовній заяві не вказано, що позивач не має змоги надати відповідні докази разом з позовною заявою. 
У апеляційній скарзі позивач вказує на те, що надав Анкету-заяву, Витяг з Тарифів та Умов, а також розрахунок заборгованості та вважає, що зазначені докази є достатніми на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів і розміру заборгованості. Також зазначив, що видачу кредиту та наявність заборгованості підтверджує виписка по рахунку, яка долучена до апеляційної скарги.
Колегія суддів не може прийняти до уваги додану до апеляційної скарги виписку по рахунку ОСОБА_1 , оскільки такий доказ у суд першої інстанції не подавався та про клопотань про долучення такого доказу до суду першої інстанції позивач не заявляв.
 
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).
Суд діє у спосіб, визначений Цивільним процесуальним кодексом України та з власної ініціативи не може долучати до матеріалів справи докази або витребовувати їх.
Позивач - АТ КБ «ПриватБанк», згідно Статуту АТ КБ «ПриватБанк» є юридичною особою та у своїй діяльності керується законодавством України, включаючи нормативно-правові акти Національного банку України. Банк як юридична особа діє через своїх представників, зокрема в Банку існує відповідний юридичний Департамент, в якому працюють фахівці в галузі права, які здійснюють представництво.
Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Як вбачається з матеріалів справи, представник АТ КБ «ПриватБанк» - Гребенюк О.С., звертаючись до суду з позовом на підтвердження обґрунтувань позову про наявність заборгованості, окрім розрахунку заборгованості, копії анкети-заяви, витягів з Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифів обслуговування кредитних карт, інших доказів на підтвердження заявлених вимог до суду першої інстанції не надав. З прохальної частини позову вбачається, що позивач у разі неявки в судове засідання відповідача просив провести заочний розгляд справи за відсутності його представника.
 
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом позивач одночасно подав клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в матеріалах справи доказами. Також, подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, в якому зазначив, що в матеріалах справи є всі необхідні докази та будь-які клопотання з боку Банку відсутні (а.с. 41, 43).
 
Отже, АТ КБ «ПриватБанк» скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, та не надав до суду першої інстанції належних доказів на підтвердження видачі ОСОБА_1 кредиту у розмірі 5000,00 грн та відповідно доказів наявності заборгованості, у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору.
Також, долучаючи до апеляційної скарги виписку по рахунку відповідача, як доказ в обґрунтування позовних вимог, позивач у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України не навів виняткових випадків неподання такого доказу до суду першої інстанції.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не заперечував проти заявлених позовних вимог та не надав доказів на спростування обставин, викладених у позовній заяві, у зв`язку з чим позивач мав право не подавати нові докази на підтвердження позовних вимог, є вільним трактуванням позивачем положень процесуального закону, оскільки за приписами ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач подає докази разом з поданням позовної заяви. 
 
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд.
Матеріали справи не містять доказів, що позивач у визначеному ч. 3 ст. 83 ЦПК України порядку повідомляв суд першої інстанції про неможливість подання доказу - виписки по рахунку.
                  Посилання в апеляційній скарзі на те, що на адресу позивача не надходила ухвала суду про витребування додаткових доказів та відзив на позовну заяву, у зв'язку з чим не було необхідності в наданні додаткових доказів, не є причиною неподання додаткових доказів до суду першої інстанції, яка об`єктивно не залежала від позивача.
 
Позивач помилково вважає, що позов підлягає задоволенню за відсутності заперечень відповідача, оскільки за приписами процесуальних норм права позов підлягає задоволенню без дослідження доказів лише у разі визнання відповідачем позову і то за умови, що таке визнання не буде суперечити закону або порушувати прав, свобод чи інтересів інших осіб (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). При цьому, відсутність заперечень проти позову з боку відповідача не є безумовною підставою для задоволення позову.
 
Таким чином, позов підлягає задоволенню лише у разі доведення позовних вимог.
 
Оскільки, як вказувалося вище, докази, надані позивачем до суду першої інстанції, не підтверджують отримання кредиту відповідачем та наявність заборгованості, доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає безпідставними.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення відсотків, пені та штрафів, з огляду на таке.
У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, та те Тарифами Банку становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку. 
 
Водночас, в даній анкеті-заяві відсутні відомості щодо істотних умов договору, а саме, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів.
 
Оскільки умовами анкети-заяви, яка підписана відповідачем, не погоджено розміру відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів, а матеріали справи не містять доказів, що Умови та Правила, які діяли на момент підписання анкети-заяви підписані відповідачем, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та мотивованого висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.
 
Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17, який судом і враховано при ухваленні оскаржуваного рішення.
 
Доводи апеляційної скарги, що позичальник в анкеті-заяві підтвердив, що підписана ним заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, а також Тарифами Банку, складає між ним та Банком Договір, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки дані обставини не підтверджують наявність погодження істотних умов договору кредиту, зокрема щодо сплати заборгованості по процентам, пені та штрафів. З цих же підстав не заслуговують на увагу судової колегії і доводи апеляційної скарги щодо не спростування відповідачем факту укладення кредитного договору та ознайомлення з його умовами.
 
Також не заслуговують на увагу судової колегії і доводи апеляційної скарги, що відповідач користувався кредитними коштами та здійснював погашення заборгованості за кредитом, оскільки дані обставини не є належними доказами погодження між сторонами істотних умов договору - розмір відсотків за користування кредитом, пені та штрафів. Більш того, до суду першої інстанції не було подано належних доказів, якими є виписка по рахунку, щодо користування відповідачем кредитними коштами, отриманих на підставі Анкети-заяви. При цьому, позов обґрунтвоано саме тим, що правовідносини між сторонами виникли на підставі Анкети-заяви.
 
Посилання в апеляційній скарзі на наявність в матеріалах справи доказів, які, на думку позивача, підтверджують факт відкриття карткового рахунку, видачу кредитної картки із встановленням кредитного ліміту, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки докази, на які посилається позивач, не свідчать про погодження істотних умов договору за Анкетою-заявою.
 
Доводи апеляційної скарги, що суд, безпідставно відмовив у стягненні відсотків, нарахованих за ст. 625 ЦК України, колегія суддів вважає необґрунтованими. 
 
Дійсно, Банк, відповідно до умов кредитного договору, має право на отримання відсотків за користування кредитом. Водночас, відсотки нараховуються за умовами договору або на підставі закону. Оскільки позивачем не надано належних доказів погодження між сторонами істотних умов кредитного договору щодо розміру відсотків, суд першої інстанції правомірно відмовив в їх стягненні. 
Вимог про стягнення відсотків за законом, як то передбачено ст. 1048 ЦК України, позивач не заявляв, як і не пред`являв вимог про стягнення інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, зокрема з підстав та у розмірах, встановлених статтею 625 ЦК України.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що заборгованість по відсоткам нарахована на прострочений кредит, згідно Умов та Правил в редакції, що почала діяти з 01.03.2019, де згідно п. 2.1.1.2.12. сторони дійшли згоди, що починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості.
Наведені обставини свідчать, що відсотки нараховані Банком на підставі Умов та Правил. А як вже зазначалося вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності в матеріалах справи доказів погодження між сторонами істотних умов зі сплати відсотків. Більше того, дані Умови та Правила, як зазначено Банком, почали діяти з 01.03.2019, тоді як анкету-заяву на видачу кредиту відповідачем підписано 11.02.2014, що не узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17. До того ж, дані Умови та Правила відсутні в матеріалах справи. Також матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 ознайомлено під підпис з Умовами та Правилами в редакції від 01.03.2019.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом положень ст. 625 ЦК України.
Ураховуючи викладене, та зважаючи на те, що умовами Анкети-заяви від 11.02.2014, яка підписана ОСОБА_1 , не передбачено обов`язку останнього щодо погашення заборгованості за відсотками, пенею та штрафами, суд першої інстанціїправильно відмовив у задоволенні позову в цій частині.
 
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для скасування рішення суду.
 
Розглядаючи спір суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму  для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн), справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.
За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, 
              
                                           П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
 
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2020 року - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 21 жовтня 2020 року.
 
Головуючий                                                                                                    О.Ф. Мазурик

Судді                                                                                                                 В.А. Кравець

                                                                                                                           Л.Д. Махлай