П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

17 грудня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/6907/20	
Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:    
доповідача - судді Стас Л.В.
суддів - Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,
за участю секретаря – Худика С.А.,
за участю представника апелянта –Єрмоленка Є.В. 
за участю представників позивача –Ткаченка Д.Ю., Мельник М.М.
за участю представника третьої особи – Бєлосюк О.О.
        
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Інтергал-Буд" Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма"Інтергал" на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, 3-ті особи без самостійних вимог, на стороні відповідача: Дочірнє підприємство "Інтергал-Буд" Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма"Інтергал", Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, про визнання протиправними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

     Позивач, ОСОБА_1 , звернулася з позовом до Одеської міської ради, Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, Державної архітектурно - будівельної інспекції України, за участі 3-х осіб: Дочірнє підприємство "Інтергал-Буд" Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Інтергал", Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, в якому просила визнати протиправними та скасувати:
- рішення Одеської міської ради № 434 від 30.11.2017 року «Про призначення Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради замовником робіт по укріпленню схилу та стабілізації зсувних процесів в районі 13 станції Великого Фонтану в місті Одесі»;
- Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта в районі розміщення земельної ділянки за адресою: м. Одеса, 13 ст. Великого Фонтану (біля концертного майданчика) № 01-06/10 від 29.01.2018 року;
- Дозвіл на виконання будівельних робіт № ІV 113182851541 від 12.10.2018 року.

      Також, ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову шляхом заборони Управлінню інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, ДП "Інтергал-Буд" ТОВ "Фірма "Інтергал" та/або будь яким іншим особам за їх дорученням чи за договором, здійснювати будь-які підготовчі та/або будівельні роботи на земельній ділянці, що розташована за адресою: м. Одеса, 13 ст. Великого Фонтану (біля концертного майданчика), що здійснюються на підставі Дозволу на виконання будівельних робіт № ІУ 113182851541 від 12.10.2018 р. щодо "Будівництва підпірної стіни та інших елементів інженерного захисту з укріплення схилу та стабілізації зсувних процесів для розвитку транспортної інфраструктури в районі розміщення земельної ділянки за адресою: м. Одеса, 13 станція Великого Фонтану (біля концертного майданчика)", до набрання законної сили судовим рішенням по даній адміністративній справі.
       В обґрунтування заявленого клопотання позивач зазначила, що на підставі оскаржуваних рішень здійснюється виконання будівельних робіт на землі комунальної власності, відповідно до оскаржуваного Рішення Одеської міської ради № 434 від 30.11.2017 р. "Про призначення Управління інженерного захисту та розвитку узбережжя Одеської міської ради замовником робіт по укріпленню схилу та стабілізації зсувних процесів в районі 13-ої станції Великого Фонтану в місті Одесі". На думку заявника, ініціювання будівництва підпірної стіни є реальним будівництвом місцевої дороги протяжністю близько 1 кілометра та шириною 7 метрів у парковій зоні. Зазначена дорога будується виключно для задоволення фінансових та рекламних потреб - ДП «Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал», що будує разом з підпірною стіною 9-ти поверховий комплекс. Крім іншого, позивач вказує, що відповідно до отриманих документів, є незрозумілим на якій частині земельної ділянки на 13 ст. Великого Фонтану має здійснюватись будівництво та враховуючи, що Водним та Земельним кодексом України прибережно-захисна смуга встановлюється у 2 кілометри навколо морів, то вказівка на існування прибережно-захисної зони обов`язково має зазначатися в оспорюваних містобудівних умовах та обмеженнях. Позивач також наголосила на тому, що будинок та земельна ділянка за кадастровим номером 5110136900:39:007:0056, які належать їй на праві власності, розташовані саме на схилі 13 ст. Великого Фонтану, де здійснюється будівництво підпірної стіни. Тому, внаслідок руйнації схилу на 13 ст. Великого Фонтану, позивач має реальні побоювання за своє життя та збереження нерухомого майна, яке може опинитися під завалом грунту.  

       Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року заяву ОСОБА_1  про забезпечення позову -  задоволено.
        Заборонено Управлінню інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, Дочірньому підприємству "Інтергал-Буд" ТОВ"Фірма "Інтергал" та іншим особам за їх дорученням чи за договором, здійснювати підготовчі та будівельні роботи на земельній ділянці, що розташована за адресою: м. Одеса, 13 ст. Великого Фонтану (біля концертного майданчика), що здійснюються на підставі Дозволу на виконання будівельних робіт № ІУ 113182851541 від 12.10.2018 р. щодо "Будівництва підпірної стіни та інших елементів інженерного захисту з укріплення схилу та стабілізації зсувних процесів для розвитку транспортної інфраструктури в районі розміщення земельної ділянки за адресою: м. Одеса, 13 станція Великого Фонтану (біля концертного майданчика)" до набрання законної сили судовим рішенням по даній адміністративній справі.

       Не погодившись із вищевказаною ухвалою суду, Дочірньє підприємство "Інтергал-Буд" ТОВ "Фірма"Інтергал" подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та прийняти нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. 

       В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив про помилковість висновків суду першої інстанції, оскільки надані позивачем докази не доводять наявність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, адже заходи забезпечення позову мають  бути застосовані судом лише у виключних, виняткових випадках за наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності. На думку апелянта не може вважатися співмірним заходом заборона будівництва інженерної споруди, мета якої - забезпечення унеможливлення зсувів та техногенних аварій на схилах. Будівництво такої споруди є необхідним та соціально важливим проектом для міста Одеса. Також, апелянт зазначив, що заборона будівництва берегозахисної споруди не є розумним, та адекватним заходом, та не спроможна забезпечити виконання судового рішення у разі його задоволення, оскільки позивачем оскаржується акт індивідуальної дії органу місцевої влади. Крім того, позивач звернулася до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

      Позивач, ОСОБА_1 , у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на доводи які ідентичні доводам викладеним у позовній заяві та узгоджуються із висновками суду першої інстанції, наголошувала на тому, що так зване «укріплення схилів» має неповоротні наслідки, а протиправні будівельні роботи знімають шари ґрунтів та знищують зелені насадження разом із системою відведення ґрунтових вод. Отже, на  думку позивача, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими що не заслуговують на увагу, у зв`язку з чим просила в її задоволенні відмовити, а ухвалу суду залишити без змін.

      Третя особа, Управління інженерного захисту території самостійних вимог, міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що судом першої інстанції заборонено проводити будь-які роботи за дозволом в тому числі і роботи, які направлені на попередження настання негативних процесів на схилі, та роботи з усунення таких негативних наслідків у разі їх настання. Така заборона взагалі створює можливість настання техногенних аварій, та неможливість усунення наслідків таких аварій, що може призвести до наслідків, усунути які не буде можливим взагалі.

      Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.  

    Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку наявні правові підстави, прямо передбачені  статтею 150 КАС України, для вжиття заходів забезпечення позову, а саме: наданими позивачем доказами підтверджується факт того,  що відновлення попереднього стану земельної ділянки буде потребувати значних зусиль, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії спірного рішення, може в майбутньому істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулась до суду. Виконання рішення суду в такому разі може не призвести до фактичного захисту прав та інтересів, за яким звернулася позивач у справі.

     Ці та інші обставини в їх сукупності були оцінені судом першої інстанції як такі, що надають достатні правові підстави та зумовлюють необхідність вжити заявлені позивачем заходи забезпечення його позову до вирішення спору по суті позовних вимог у цій справі.

    Колегія суддів погоджується з висновками суду з таких підстав. 

      Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі, є законність рішення Одеської міської ради №434 "Про призначення Управління інженерного захисту та розвитку узбережжя Одеської міської ради замовником робіт по укріпленню схилу та стабілізації зсувних процесів в районі 13-ої станції Великого Фонтану в м. Одесі" від 30.11.2017 р.; Містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта в районі розміщення земельної ділянки    за адресою: м. Одеса, 13- ст. Великого Фонтану (біля концертного майданчика) №01-06/10 від 29.01.2018 р.; Дозволу на виконання будівельних робіт № ІУ 113182851541 від 12.10.2018 р.
     Так, позивач у заяві зазначає, що будівництво здійснюється на підставі оскаржуваних рішення, містобудівних умов та дозволу на виконання будівельних робіт. При цьому, земельна ділянка, на якій проводяться будівельні роботи не має визначених меж, а тому визначити точно, де повинні проводитися будівельні роботи, та де саме Одеська міська рада вирішила провести укріплення будівельних робіт - неможливо. При цьому, ДП «Інтергал-Буд» ТОВ «Фірма «Інтергал» на суміжній земельній ділянці з укріпленням, здійснює будівництво 9-ти поверхового комплексу "Ля мер". Поряд із тим, звертає увагу на те, що на ділянці, де здійснюється будівництво, розміщується дренажна штольня №8, що відноситься до другої черги будівництва берегозахисних та протизсувних заходів (споруд) м. Одеси та є інженерною комунікацією (лист УІЗ ОМР від 25.10.2019 р. № 10/01-10/559). На теперішній час штольня № 8 є діючою. Позивач вважає, що в порушення встановленого п. 9 ч. 5  ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», виданні Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради містобудівні умови від 29.01.2018 р., не враховують охоронні зони об`єктів транспорту, зв`язку, інженерних комунікацій, відстані від об`єкта, що проектується, до існуючих інженерних мереж.
    Так, відповідно до частин першої, другої  статті 150 КАС України  суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
    Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
     У частині першій  статті 151 КАС України  визначено, що позов може бути забезпечено:                                        
1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;                                
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;
3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
     Статтями 152-154 КАС України  визначено вимоги до заяви про забезпечення позову, порядок її подання та розгляду судом.
     Отже, інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано  главою 10 КАС України, яка закріплює підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи його забезпечення в адміністративному процесі.
     За своєю юридичною природою інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту.
     Основним завданням зазначеного інституту є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.
    Головною метою його застосування є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за наявності хоча б однієї з умов, передбачених  ст. 150 КАС України, на підставі обґрунтованої заяви та доданих до неї матеріалів.
     Окремо слід звернути увагу на таку правову підставу як «наявність очевидних ознак протиправності рішення суб`єкта владних повноважень».
    Водночас, такі ознаки не мають окреслених законодавчих меж та кваліфікуючих критеріїв і в кожній конкретній справі ці поняття є оціночними.
    При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що встановлення судом лише  ознак протиправності  може бути самостійною підставою для забезпечення позову і не є з юридичної точки зору тотожнім встановленню самого факту протиправності  рішення суб`єкта владних повноважень, що підлягає встановленню судом при вирішенні спору по суті.
    Отже, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має встановити наявність самих таких ознак, які свідчать про протиправність оскаржуваного рішення поза обґрунтованим сумнівом, а не встановлювати його правомірність/протиправність на цій стадії.
     Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року (справа № 826/16509/18) та від 06 лютого 2019 року (справа № 826/13306/18).
    Згідно з Рекомендаціями № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Міністрів Ради Європи від 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.
    Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.
    При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» (Заява № 11901/02) зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
    Перевіряючи оскаржувану апелянтом ухвалу суду та аналізуючи всі інші доводи апелянта, відповідно до вимог  статті 308 КАС України, колегія суддів зазначає, що Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись з прийнятими рішеннями Одеської міської ради, Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, Державної архітектурно - будівельної інспекції України, та звернувшись з позовом у цій справі, реалізувала своє право на звернення до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову у порядку, передбаченому адміністративним процесуальним законодавством та з підстав, прямо передбачених частиною першою  статті 150 КАС України.
    Так, як було правильно встановлено судом першої інстанції з тих матеріалів, що були подані заявником, ОСОБА_1 є власником  будинку та земельної ділянки за кадастровим номером 5110136900:39:007:0056, які розташовані саме на схилі АДРЕСА_1 . 
    При цьому, судова колегія зазначає, що апеляційний суд, перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції, приймає до уваги лише ті докази, які були в наявності суду на момент прийняття оскаржуваної ухвали та покладені в основу такого судового рішення.
    У частині першій  статті 5 КАС України  закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
    Системний аналіз чинного законодавства дає підстави дійти висновку, що у вказаній процесуальній нормі йдеться саме про законний інтерес і за своїм смисловим навантаженням термін «законний інтерес» є тотожним «охоронюваному законом інтересу», оскільки саме законність обумовлює існування зазначеної категорії інтересу і надання інтересу законної (легітимної) охорони.
    У  рішенні від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 Конституційний Суд України  розтлумачив,    що поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать  Конституції  і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.
    Таким чином, «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити  Конституції  і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає  прагнення  (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.
    Отже, невжиття заходів забезпечення позову   ОСОБА_1 шляхом заборони Управлінню інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, Дочірньому підприємству "Інтергал-Буд" ТОВ"Фірма "Інтергал" та іншим особам за їх дорученням чи за договором, здійснювати підготовчі та будівельні роботи на земельній ділянці, що розташована за адресою: м. Одеса, 13 ст. Великого Фонтану (біля концертного майданчика), що здійснюються на підставі Дозволу на виконання будівельних робіт № ІУ 113182851541 від 12.10.2018 р. щодо "Будівництва підпірної стіни та інших елементів інженерного захисту з укріплення схилу та стабілізації зсувних процесів для розвитку транспортної інфраструктури в районі розміщення земельної ділянки за адресою: м. Одеса, 13 станція Великого Фонтану (біля концертного майданчика)", до набрання законної сили судовим рішенням по даній адміністративній справі, мало б наслідком певний вплив на рекреаційні властивості території та паркової зони,  а також ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача було б значно ускладнено або навіть унеможливлено.
     З приводу доводів апелянта про те, що вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову не відповідають вимогам співмірності, колегія суддів зазначає наступне.
    Так, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
    Спосіб забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
    Таким чином, враховуючи надані суду першої інстанції докази, які вказували на негативні наслідки в разі незастосування заходів забезпечення позову, колегія суддів вважає, що застосований судом    спосіб забезпечення позову, є співмірним.
    Твердження апелянта про те, що настання для позивача можливих майнових наслідків, про які зазначено судом першої інстанції, і які, на його думку, є лише достатньо обґрунтованим припущенням, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки вони суперечать завданням адміністративного судочинства та юридичній природі існування інституту забезпечення позову, які покликані саме попередити настання відповідних негативних наслідків для особи, яка звертається за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.
     Надаючи оцінку всім доводам апелянта, судова колегія приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №    30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
     Відповідно до  ст. 6 КАС України,  ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
     Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що в цьому випадку на момент вирішення спірного питання існували прямо передбачені частиною першою  статті 150 КАС України  правові підстави для вжиття заходів забезпечення позову, щодо яких позивач звернувся до суду з цією заявою, у визначений ним спосіб, що відповідає вимогам пункту частини першої  статті 151 КАС України.
     При цьому, колегія суддів також враховує висновки Європейського Суду з прав людини, викладені в рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» (Doran v. Ireland), відповідно до яких поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
     При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
    Отже, судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали було повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.
    Згідно зі  ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
      Керуючись  ст.ст. 308, 312, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Інтергал-Буд" Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма"Інтергал" - залишити без задоволення. 

       Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, 3-ті особи без самостійних вимог, на стороні відповідача: Дочірнє підприємство "Інтергал-Буд" Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма"Інтергал", Управління інженерного захисту території міста та розвитку узбережжя Одеської міської ради, про визнання протиправними та скасування рішень – залишити без змін.

     Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Дата складення повного судового рішення 21.12.2020р. 

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Шеметенко Л.П.    Турецька І.О.