КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                        Доповідач - Ратнікова В.М.
22-ц/824/12995/2020             
                                      
                                       П О С Т А Н О В А
 
                            І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
         м. Київ                                                                                                   Справа №753/3666/20

16 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді   - Ратнікової В.М.
суддів                        - Борисової О.В.    
                                   - Левенця Б.Б.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни на рішення Дарницького районного суду міста Києва  від 14 серпня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Мицик Ю.С., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в:
 
25 лютого 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Дарницького районного суду міста Києва  з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
На обґрунтування позовних вимог зазначало що, відповідно до укладеного  між  сторонами договору № б/н від 30.05.2012 року, ОСОБА_1 отримав   банку кредит у розмірі 25000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Вказувало на те, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Також відповідач на час укладення кредитної угоди дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
Посилалося на те, що відповідач не виконує належним чином умови укладеного  між сторонами договору, що спричинило виникнення заборгованості за кредитом, яка станом на 09.01.2020 року становить 55382,91 грн. та складається із:  заборгованості за простроченим тілом кредиту  в сумі 37980,68 грн.; заборгованості по відсотках нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України в сумі 5992,75 грн.; пені в сумі 8296,01 грн.; штрафу (фіксована частина) 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) - 1734,78 грн.
Враховуючи наведене, просило суд стягнути з  ОСОБА_1 на користь  банку заборгованість в сумі 55382,91 грн. та судовий збір.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва  від 14 серпня 2020 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 15 вересня 2020 року представник  позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилова Олена Леонідівна надіслала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києвавід 14 серпня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду першої інстанції  в оскаржуваній частині ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права. 
Зазначає,  що відповідач користувався кредитними коштами, погашав заборгованість, отже приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг у  АТ КБ " ПриватБанк". Жодних заперечень щодо розміру боргу від відповідача не надійшло, що свідчить про його мовчазну згоду із розміром боргу, в тому числі, з нарахованими відсотками та неустойкою. 
У даній справі кредитний договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося укладення чи не укладення кредитного договору, що свідчить про  згоду  відповідача з усіма умовами цього договору.
Вказала, що 19.06.2013 року відповідачу було відкрито картковий рахунок НОМЕР_1 та видано кредитну картку. Відповідач отримав кредит в розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У подальшому 10.04.2017 року та 26.07.2017 року встановлений кредитний ліміт на картковий рахунок було збільшено відповідно до 15000,00 грн. та 25000,00 грн., що вбачається з довідки про відкриття рахунку, довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки.
Також із виписки по рахунку вбачається, що відповідач користувався грошовими коштами, отримував кошти через банкомати, розраховувався за товар в магазинах, а отже - отримав кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Також з цієї виписки вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, а потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами.
Відповідач погашав заборгованість до 25.02.2019 року, що підтверджується випискою з банківського рахунку, отже приєднався до редакції Умов та Правил, які діяли  у Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» на момент укладення договору.
Також звернула увагу на те, що, відмовляючи  позивачу у стягненні з відповідача   заборгованості  за відсотками, пенею та штрафами, суд першої інстанції  зазначав, що  відповідач не  підписував   надані  банком до суду Умови та правила надання банківських послуг, що  визначають умови  стягнення відсотків пені та штрафів. Проте, суд  не мав правових підстав відмовляти позивачу у стягненні  з відповідача відсотків, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, так як  їх стягнення  визначено законом, а не Умовами та правилами надання банківських послуг.
Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду  у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 30.05.2012 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. 
Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем АТ  КБ «ПриватБанк», відповідач має заборгованість за договором б/н від 30.05.2012 року, яка станом на  09.01.2020 року становить 55382,91 грн. та складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту  в сумі 37980,68 грн.; заборгованості по відсотках, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України в сумі 5992,75 грн.; пені в сумі 8296,01 грн.; штрафу (фіксована частина) 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) - 1734,78 грн.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції послався на те, що у наданій позивачем копії анкети-заяви відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а  долучений до позовної заяви примірник Умов та Правил надання банківських послуг не містить дати їх затвердження, а також відомостей про те, що саме надана позивачем редакція Умов та Правил надання банківських послуг діяла на час підписання відповідачем Анкети-заяви та, що саме з цими Умовами та Правилами ознайомився і погодився відповідач, підписуючи Анкету-заяву. Тому суд першої інстанції не вбачав підстав для стягнення з відповідача пені та штрафів. Відмовляючи у стягненні  з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції  зазначав, що у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту та видачу кредитної картки, відсутня виписка з рахунку, що позбавляє можливості перевірити розмір заборгованості, встановити відомості як про зняття коштів, їх розмір, так і про погашення кредиту. Також судом звернуто увагу на те, що Анкета-заява містить дані про суму погодженого банком кредитного ліміту в розмірі 10000,00 грн., водночас у позовній заяві вказано, що відповідач отримав 25000,00 грн. кредитного ліміту, при цьому в розрахунку заборгованості зазначено, що заборгованість за простроченим тілом кредиту складає 37980,68 грн. 
З такими висновками  суду першої інстанції колегія суддів в повному обсязі погодитися не може, виходячи з наступного. 
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним  є рішення, ухвалене  судом відповідно до норм матеріального  права із дотриманням  норм  процесуального права.
 Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому  засіданні. 
Обґрунтовуючи свої  позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 30.05.2012 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 25000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
На підтвердження укладення  між сторонами кредитного договору та наявності у відповідача ОСОБА_1 заборгованості за вказаним договором, позивачем АТ КБ «ПриватБанк» було надано до суду першої інстанції розрахунок заборгованості за кредитним договором, копію анкети-заяви ОСОБА_1  про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, витяг з тарифів банку, копію паспорта відповідача.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Як вбачається з матеріалів справи, анкета-заява від 30.05.2012 року підписана позичальником, містить анкетні дані ОСОБА_1 , його контактну інформацію. Зі змісту вказаної заяви вбачається, що ОСОБА_1 погодився з тим, що дана заява разом із Пам`яткою, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між ним та банком договір банківського обслуговування. 
Отже, з моменту підписання особою анкети-заяви між банком та відповідачем укладено кредитний договір. Крім того, про укладення кредитного договору між сторонами також свідчить факт користування позичальником кредитними коштами. 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення  кредитного договору неустойка поділяється на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві позичальника від 30 травня 2012 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення  заборгованості по кредиту, просив  крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, пеню і штрафи.
Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування заборгованості за пенею та штрафами, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач  посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 15 років (пункт 1.1.6.4 згаданих Умов), та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку 30.05.2012 року, та що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, і щодо сплати пені та штрафів,  саме у зазначеному в  доданих банком до позовної заяви документах розмірах і порядку нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування,  про що  зазначено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про відповідальність позичальника за несвоєчасне погашення заборгованості у вигляді пені та штрафів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що  надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З урахуванням зазначеного, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ "ПриватБанк" дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов,  які вважав узгодженими банк.
Саме до такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, вказані висновки є обов`язковими для судів першої та апеляційної інстанції.
Наданий позивачем  розрахунок заборгованості  за пенею та штрафами, без надання доказів про те, які саме умови договору щодо нарахування пені та штрафів  були узгоджені сторонами, не є підтвердженням наявності у відповідача  заборгованості по пені та штрафам у розмірі, визначеному позивачем.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач погодився з тим, що підписана ним анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання послуг у ПриватБанку  складає між ним і банком договір, а тому суд  першої інстанції безпідставно відмовив позивачу у стягненні з відповідача пені та штрафів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, так як  позивачем не надано суду Умов та Правил  надання послуг в Приватбанку, які б були підписані  відповідачем  при підписанні Анкети-заяви.
Аналізуючи встановлені фактичні обставини справи та надані на їх підтвердження   докази, колегія  суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку  про  відмову у задоволенні позовних вимог  АТ КБ " ПриватБанк" в частині стягнення з відповідача  ОСОБА_1 пені в сумі 8296,01 грн. та штрафів в загальному розмірі 3113,47 грн.
Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення  з відповідача на користь позивача  заборгованості за простроченим тілом кредиту, суд першої інстанції не врахував  правовий висновок   Великої Палати Верховного Суду , викладений у постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, згідно якого  кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання  боржника виконати  обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Підписавши анкету-заяву  про приєднання до Умов  і Правил  надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідач  приєднався до  публічного договору з  АТ КБ " ПриватБанк", що свідчить про укладення між сторонами  договору про надання  банківських послуг  у ПриватБанку.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач користувався картковим рахунком та кредитними коштами. Відзиву на позовну заяву не подавав, як і не подавав відзиву на апеляційну скаргу. Власного розрахунку заборгованості не надав та не спростував наданий позивачем розрахунок заборгованості за простроченим тілом кредиту по кредитній картці  НОМЕР_2 , яка була видана за договором  б/н від  30.05.2012 року, строком дії до  12 місяця 2015 року.
 При цьому, саме на суд покладено обов`язок по визначенню розміру заборгованості, який підлягає стягненню за рішенням суду.
Визначаючи розмір заборгованості за тілом кредиту, який підлягає стягнення з відповідача на користь позивача, колегією суддів враховується наступне.
За змістом позовної заяви ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у розмірі 25 000,00 грн., що ним не заперечувалося, а за розрахунком кредитної заборгованості, наданої банком, заборгованість за тілом кредиту за період з 19.06.2013 року по 09.01.2020 року становить 37 980,68 грн. При цьому в анкеті-заяві вказано бажаний кредитний ліміт - 10000 грн.
Також колегією суддів враховується, що до апеляційної скарги представником АТ КБ "ПриватБанк" додано довідку з якої вбачається, що ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н отримав: картку НОМЕР_2 , відкриту 30.05.2012 року, терміном дії до 12.2015 року; картку НОМЕР_3 , відкриту 19.06.2013 року, терміном дії до 05.2017 року; картку НОМЕР_4 , відкриту 27.06.2015 року, терміном дії до 04.2018 року; картку НОМЕР_5 , відкриту 13.07.2015 року, терміном дії до 06.2019 року; картку НОМЕР_6 , відкриту 29.07.2016 року, терміном дії до 09.2018 року; картку НОМЕР_7 , відкриту 05.08.2016 року, терміном дії до 07.2020 року; картку НОМЕР_8 , відкриту 06.03.2017 року, терміном дії до 11.2020 року; картку НОМЕР_9 , відкриту 16.03.2017 року, терміном дії до 03.2021 року.
Відповідно до змісту постанови «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів», затвердженої Національним банком України від 30 квітня 2010 року №223, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 липня 2010 року №474/17769 , чинної на час укладення кредитного договору, залежно  від умов, за якими здійснюються платіжні операції з використанням спеціальних платіжних засобів, можуть застосовуватися дебетова, дебетово-кредитна та кредитна платіжні схеми.
Кредитна схема передбачає здійснення  користувачем  платіжних операцій з використанням спеціального платіжного засобу за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит або в межах кредитної лінії. 
Кредитна лінія під операції зі спеціальними платіжними засобами відкривається банком на визначений термін і в межах установленого договором ліміту заборгованості або граничної суми кредитування. Строк дії кредитної лінії, яка відкривається  під спеціальні платіжні засоби, установлюється договором.
Користувач на власний розсуд або відповідно до умов кредитного договору, якщо кредит має цільовий характер, частково або в повному обсязі використовує кредит протягом  строку дії кредитного договору і зобов`язаний повернути кредит та проценти за користування ним на умовах, встановлених кредитним договором.
Банк зобов`язаний після виконання взаємних зобов`язань або в разі розірвання чи закінчення терміну дії договору на вимогу користувача видати йому довідку про повернення спеціального платіжного засобу, крім випадків передавання його користувачу у власність, кредиту та процентів за користування ним. 
Таким чином, у разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком та клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання.
Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитні картки №№НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 ,  були видані  відповідачу  в межах дії одного й того ж договору кредиту б/н саме від 30 травня 2012 року, у зв`язку з чим, у колегії суддів відсутні правові підстави ототожнювати ці кредитні картки з кредитним договором №б/н від 30 травня 2012 року.
Відтак, у межах строку кредитування до 31 грудня 2015 року (строк дії картки № НОМЕР_2 ) відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит. 
З наданого банком розрахунку заборгованості  за договором  б/н від 30 травня 2012 року вбачається, що заборгованість за тілом кредиту та за простроченим тілом кредиту збільшувалася і після закінчення строку дії вказаного кредитного договору, а саме після 31 грудня 2015 року, що суперечить вимогам чинного законодавства.
За таких обставин,  колегія суддів вважає, що для обрахування заборгованості по тілу кредиту, тобто, заборгованості по поверненню фактично отриманої суми кредитних коштів слід враховувати період  строку дії кредитної картки № НОМЕР_2 , а саме з 30 травня 2012 року по 31 грудня 2015 року.
З виписки про рух коштів по картці № НОМЕР_2 вбачається, що вказаною кредитною карткою відповідач користувався з 31 травня 2012 року по 18 червня 2013 року.
За вказаний період відповідач фактично користувався кредитними коштами в сумі 24132,76 грн. 
Також за вказаний період відповідачем фактично сплачено на погашення заборгованості 20320,00 грн. 
Таким чином, відповідачем не повернуто позивачу  кредитні кошти  за договором   б/н від 30 травня 2012 року в сумі 3812,76 грн. (24132,76 грн. - 20320 грн.) й саме вказана заборгованість по тілу кредиту підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Також АТ КБ «ПриватБанк» в позові просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України за період з 01.11.2019 року по 09.01.2020 року в сумі 5992,75 грн., обґрунтовуючи вказану вимогу тим, що із 01.04.2019 року впроваджені зміни до  Умов та Правил надання банківських послуг в частині нарахування відсотків, а саме відповідно до п.2.1.1.2.12 в разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та виконання інших зобов`язань, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна», 84,0% - для картки «Універсальна голд».
Відмовляючи в задоволенні вказаної вимоги в повному  обсязі, суд першої інстанції не врахував, що згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання, незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі  розмір і порядок нарахування відсотків за ст. 625 ЦК України, посилався на зміни, внесені 01.04.2019 року до п.2.1.1.2.12. Умов та Правил надання банківських послуг, за якими у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України відсотки встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна», 84,0% - для картки «Універсальна голд».
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ознайомився зі змінами до п.2.1.1.2.12. Умов та Правил надання банківських послуг від 01.04.2019 року щодо нарахування відсотків за ч.2 ст.625 ЦК України в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна», 84,0% - для картки «Універсальна голд» та що між позивачем та відповідачем досягнуто згоди щодо розміру і порядку нарахування вказаних відсотків.
З урахуванням викладеного, колегія суддів  приходить до висновку про відсутність підстав для висновку про  те, що укладеним між сторонами  договором було встановлено інший розмір процентів за ч.2 ст.625 ЦК України, а  тому позивач має право на стягнення з відповідача  трьох процентів річних від простроченої суми,  як визначено в ч.2 ст. 625 ЦК України.
З розрахунку заборгованості вбачається, що відсотки по ст. 625 ЦК України нараховувалися позивачем за період з 01.11.2019 року по 09.01.2020 року,  тобто за 70 днів прострочки. 
Розрахунок  3% річних колегією суддів здійснено за формулою: % = сума боргу(визначена вище сума тіла кредиту станом на час закінчення строку дії кредитного договору)*процентну ставку/100%/365*кількість днів.
Таким чином 3% річних,  відповідно до заявлених позовних вимог за період  з 01.11.2019 року по 09.01.2020 року, за 70 днів становлять суму 21,94 грн. (3812,76 грн. *3/100%/365*70), й саме вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової  Олени Леонідівни підлягає частковому задоволенню, рішення Дарницького районного суду міста Києва  від 14 серпня 2020 року підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовної вимоги  про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту та відсотків, обрахованих на підставі ч.2 ст.625 ЦК України з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення вказаних вимог, стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в сумі 3812,76 грн. та відсотків, обрахованих на підставі ч.2 ст.625 ЦК України в сумі 21,94 грн. та про відмову в задоволенні решти вказаних вимог. В частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені та штрафів рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. 
Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 цієї статті,  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В ході розгляду даної справи Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» було понесено судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції в розмірі 2102,00 грн. Позовні вимоги в результаті апеляційного перегляду задоволені частково на загальну суму 3834,70 грн. (3812,76 грн. борг по тілу кредиту + 21,94 грн. відсотки, обраховані на підставі ст.625 ЦК України),  що становить  6,9 % від суми заявлених вимог. 
З урахуванням  розміру задоволених вимог  відшкодуванню відповідачем на користь позивача підлягає судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 145,04 грн. 
Також Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» було понесено судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3153,00  грн. за подання апеляційної скарги, яка задоволена частково на 6,9 %. З урахуванням  розміру задоволених вимог  відшкодуванню відповідачем на користь позивача підлягають судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 217,56 грн. 
Отже, з урахуванням вимог ч.10 ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»  підлягають стягненню  судові витрати по сплаті судового збору на загальну суму 362,60 грн.
Керуючись ст.ст.549, 551,625,634, 638, 1048, 1050, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст.13, 76, 77, 78, 81, 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової  Олени Леонідівни задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва  від 14 серпня 2020 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1   на користь  Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту та відсотків, обрахованих на підставі ч.2 ст.625 ЦК України скасувати  та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позовні вимоги  Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотків, обрахованих на підставі ч.2 ст.625 ЦК України - задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_10 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за тілом кредиту в сумі 3812,76 грн. та відсотки, обраховані на підставі ч.2 ст.625 ЦК України в сумі 21,94 грн.
В задоволенні решти позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотків, обрахованих на підставі ч.2 ст.625 ЦК України - відмовити.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_10 )  на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) витрати по сплаті судового збору у розмірі 362,60 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім  випадків, передбачених  п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

               Головуючий:                                              Судді: