КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

            Справа № 22-ц//824/11994/2020                     Головуючий у 1-й інстанції: Теремецька Н.Ф.
                     377/145/20                                                                   Доповідач-Чобіток А.О.
 
                                                             П О С Т А Н О В А                                                                            
                                                               Іменем України
 
27 жовтня  2020 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів:
 
головуючого судді - Чобіток А.О.
суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.
 
розглянувши в письмовому провадженні  апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»  на заочне рішення Славутицького міського суду Київської області  від 24 квітня 2020 року в справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
 
                                                               у с т а н о в и в:
 
У лютому 2020рокупозивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 15.08.2012року врозмірі 15 921,27грн. та судові витрати по справі в розмірі 2102 грн. 00 коп.. Зазначав, що відповідач отримав кредит у розмірі 12000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підписав заяву, чим підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП -2010-256 від 06.03.2010 року, та «Тарифами Банку», які викладені на офіційному сайті банку http://privatbank.ua/terms/, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач не виконує належним чином умови укладеного договору, що спричинило виникнення заборгованості за кредитом станом на 10.02.2020 року в розмірі 15 921,27 грн., з яких:  8914,75 грн. заборгованість за кредитом; заборгованість по процентам 5772,17 грн. за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 734,35 грн. - штраф (процентна складова).
 
Заочним рішенням Славутицького міського суду Київської області  від 24 квітня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №б/н від 15.08.2012 року в розмірі 8 914,75 грн.. У решті вимог відмовлено.
                                                                                                                             
В апеляційній скарзі представник позивача, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості по відсоткам та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині. Зазначає, що відповідно до укладеного договору N б/н від 15.08.2012 року  ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 12000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Нормативне регулювання в Україні правовідносин із використанням спеціальних платіжних засобів - платіжних карт, регулюється, зокрема, наступними правовими актами : Законом України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" , Законом України "Про банки і банківську діяльність", Законом України «Про електронний цифровий підпис», постановою НБУ № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», іншими законами України та нормативно-правовими актами Національного банку України. Сучасний стан економіки та розвиток фінансової системи вимагає інших (не паперових) підтверджень видачі кредитних коштів. У постанові НБУ № 705, зокрема, вказано: «Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань», «Виписка про рух коштів за рахунком може надаватися власникові рахунку в банку, надсилатися поштою, електронною поштою, у вигляді текстового повідомлення на мобільний телефон, через банкомат тощо». Суду необхідно було врахувати при вирішенні даної справи постанови Верховного Суду від 10.04.2019 року в справі №356/1635/16, від 28.03.2019 року в справі №428/2873/17, від 06.02.2018 року в справі №755/2720/16, від 17.04.2019 року в справі №666/388/16, за якими неможна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання; саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин; Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору. Також представник позивача просить прийняти до уваги висновки Верховного Суду в справі№415/5917/17, де зазначено про те, що не може бути взята до уваги позиція Верховного Суду, висловлена  Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року в справі №342/180/17. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.
До апеляційної скарги позивачем додано довідку про умови кредитування ОСОБА_1 , довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки ОСОБА_1 , довідки про надання ОСОБА_2 кредитних карт,банківську  виписку за період з 31.05.2015 року по 29.02.2020 року.
 
            Відповідно до ст. 263 ЦПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши дану справу суд установив, що 15.08.2012 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим підписав Анкету-заяву № б/н, згідно з якою отримав кредит у розмірі 12000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та позивачем АТ КБ «ПриватБанк» про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача  у анкеті-заяві .
            Клієнт згоден та ознайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Клієнт зобов`язується виконувати вимоги Умов і правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank. ua.
До анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».
Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом, що доданий до позовної заяви, заборгованість за кредитним договором б/н від 15.08.2012 року станом на 10.02.2020 року становить в загальній сумі 15921,27 гривень,  яка складається з наступного:  8914,75 гривень - заборгованість за тілом кредита; 5772,17 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - фіксована частина, 734,35 гривень - процентна складова.
 
Виходячи із наявних у матеріалах справи доказів та врахувавши правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в справі №342/180/17 від 03.07.2019 року, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8 914,75  грн. як фактично отримані та використані позичальником кошти, але в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав,  а тому суд уважав, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Щодо стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитними коштами суд зазначив, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки не підтверджують зазначених обставин.
 
  Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, суд апеляційної інстанції уважає, що рішення суду не можна визнати законним та обґрунтованим в повному обсязі. 
 
   Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (  ч. 1 ст. 376 ЦПК України).
     
  Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
  Погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача відсотків за користування кредитом з підстав зазначених судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції  у частині стягнення з відповідача на користь позивача 8 914,75 грн. фактично отриманих коштів з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.
 
           Звернувшись з даним позовом до суду першої інстанції та посилаючись на обставини зазначені вище, до позову АТ КБ «ПриватБанк» додав копію  Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписану  ОСОБА_1 15.08.2012 року, який виявляв намір отримати   платіжну картку кредитку «Універсальна» з бажаним кредитним лімітом 10000,00 грн., Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, у якому міститься інформація про те, що вони затверджені наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256, які відповідачем не підписані, а також розрахунок заборгованості за договором в сумі 15921,27 грн., яка складається з: 8914,75 грн. - тіло кредиту, 5772,17 грн. заборгованість за процентами, 1234,35 грн. - заборгованість по судовим штрафам (а.с.6-35).
 
   Як убачається із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, то починаючи з  17.03.2014 року та по 03.02.2020 року відповідачем здійснено погашення на загальну суму 28 710,18 грн. ( а.с.6-9).
 
При цьому слід зазначити, що хоча анкета-заява підписана відповідачем 15.08.2012 року, розрахунок, доданий позивачем до позову розпочинається з 13.01.2014 року, а Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи, містять інформацію про те, що вони затверджені наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256.
 
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на той факт, що неможливо встановити з якими саме Тарифами банку був ознайомлений відповідач при зверненні з заявою до позивача, зважаючи на те, що  додані позивачем Тарифи банку, також не датовані  та  не мають посилань на номер розпорядчого акту, яким вони були затверджені правлінням. Незрозуміло, які Тарифи банку  діяли на момент звернення відповідача до банку з Анкетою-Заявою, оскільки з тексту Тарифів доданих до позову вбачається, що вони стосуються часу 2013, 2014, 2015 років.
          Тарифів, які діяли на момент звернення відповідача до банку з Анкетою-Заявою, тобто у 2012 році, матеріали справи не містять.
     
  Велика Палата Верховного Суду в справі №342/180/17 від 03.07.2019 року висловила правову позицію, відповідно до якої, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
При цьому, згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічна норма міститься й у ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII (частина шоста статті 81). Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Також Велика Палата Верховного Суду зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
         Установлено, що відповідач за Анкетою-заявою  від 15.08.2012 року отримав 12 000 грн. кредиту, а отже позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
         Стягуючи з відповідача на користь позивача  8 914,75 грн., яка визначена позивачем як заборгованість по кредиту, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, починаючи з 17.03.2014 року ОСОБА_1   здійснив погашення за фактично отримані кошти в розмірі  28 710,18   грн., що є більшим за суму  фактично отриманих коштів, унаслідок чого вимога банку до нього про стягнення фактично отриманої суми кредитних коштів є безпідставною.
        Висновок Великої Палати Верховного Суду в справі №342/180/17 від 03.07.2019 року, яким керувався суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції при вирішенні даної справи, приймався судом касаційної інстанції у аналогічній справі та із подібних правовідносин, від якого Велика Палата Верховного Суду не відступала, унаслідок чого  аргументи апеляційної скарги  позивача про те, що його судом безпідставно застосовано до даних правовідносин, на увагу не заслуговує.
 
          При цьому ряд висновків Верховного Суду, на які послався в апеляційній скарзі позивач, постановлені до ухвалення Великою Палатою Верховного Суду  постанови в справі №342/180/17 від 03.07.2019 року, а справа №415/5971/17 у касаційному порядку не переглядалась.
 
          Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
           З матеріалів справи вбачається, що звернувшись з даним позовом до суду, позивачем на підтвердження заявлених ним вимог щодо укладення банком 15.08.2012 року з відповідачем кредитного договору, додав лише розрахунок заборгованості, світлокопію  анкети-заяви, Витяги з Тарифів та Умов та правила надання банківських послуг в ПриватБанку. 
 
          Отже,  суд першої інстанції розглядав дану справу на підставі лише вказаних доказів. 
 
          При цьому в позовній заяві представник позивача  зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку та винесення заочного рішення судом, а у клопотанні просив суд розглянути справу за відсутності позивача  відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, зазначивши про те, що необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку банку відсутні,  також просив провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.4 зворот, а.с. 44,45).  
 
             Судом першої інстанції розгляд справи неодноразово призначався в судові засідання, про що позивач був належним чином повідомлений, проте в судові засідання не з`являвся  (а.с. 58,64,67).
 
   До апеляційної скарги позивачем додано довідку про умови кредитування ОСОБА_1 , довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки ОСОБА_1 , довідки про надання ОСОБА_2 кредитних карт, банківську  виписку за період з 31.05.2015 року по 29.02.2020 року.
 
             Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 
            Позивач, надавши суду апеляційної інстанції довідку про умови кредитування ОСОБА_1 , довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки ОСОБА_1 , довідки про надання ОСОБА_2 кредитних карт,банківську  виписку за період з 31.05.2015 року по 29.02.2020 року, не надав доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції та причин неподання не вказав, унаслідок чого вказані докази не можуть бути предметом розгляду судом апеляційної інстанції. 
 
          Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції  приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 8 901,43  грн. з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.
 
            Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України,  суд апеляційної інстанції,-  
                                                           п о с т а н о в и в :
 
 Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Заочне рішення Славутицького міського суду Київської області  від 24 квітня 2020 року скасувати  в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 15.08.2012 року в розмірі  8 914,75 грн. та судового збору в розмірі 1177,12 грн. та ухвалити  в означеній частині нове судове рішення.
 
Позов Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення  8 914,75 грн. заборгованості за кредитом та судового збору в розмірі 2102,00 грн.  залишити без задоволення.
 
У решті рішення залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня  її прийняття і на підставі ч. 3 ст. 389 ЦПК України  не підлягає касаційному оскарженню.

    Головуючий:                                                                 А.О. Чобіток            
 
                Судді:                                                                            О.В. Немировська
 
                                                                                                        Т.І.  Ящук