Справа № 159/2852/18 	Головуючий у 1 інстанції: Лесик В. О. 	
Провадження № 22-ц/802/962/20  Категорія: 3 	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 листопада 2020 року                                                          місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., 
з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Ковельської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 липня 2018 року, 
                                         В С Т А Н О В И В :
У червні 2018 року ОСОБА_3 звернулася в суд із зазначеним позовом.
Покликалася на те, що в будинку за АДРЕСА_1 проживала громадянка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її бабуся ОСОБА_6 , які на праві спільної часткової власності володіли вказаним житловим будинком, а саме ОСОБА_5 у розмірі 2/3 частки та ОСОБА_6 у розмірі 1/3 частки. 
Крім того, вказувала, що у цьому житловому будинку вона проживає разом з дочкою ОСОБА_7 з вересня 2006 року, а з 2007 року після того, як ОСОБА_6 30.10.2007 року подарувала їй свою 1/3 частку житлового будинку, стала його співвласником.
Також позивача зазначала, що інший співвласник будинку ОСОБА_5 , якій належало 2/3 його частки, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла, і хто набув право власності в порядку спадкування на це нерухоме майно їй невідомо.
Враховуючи те, що вона більше як 10 років, проводячи ремонт покрівлі всього будинку, утеплення його стін, обробляючи присадибну ділянку, безперервно, добросовісно та відкрито фактично користується всім будинком, просила суд визнати за нею право власності на вказані вище 2/3 частки цього будинку за набувальною давністю.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 липня 2018 року  позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_3 право власності за набувальною давністю на 2/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_4 , та її представник ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваного ними рішення просили його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухваливши вказане рішення та задовольнивши позов і не залучивши її до участі у справі як спадкоємця спірного нерухомого майна, яке вона прийняла у спадщину, позбавив її права власності на це майно.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 , вважаючи оскаржуване рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Задовольняючи позов ОСОБА_3 до Ковельської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно понад 10 років володіти цим майном, а відтак наявні підстави для визнання за нею права власності за набувальною давністю на це майно, передбачені статтею 344 ЦК України.
Проте з такими висновком суду першої інстанції погодитись не можна.
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).
Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Таким чином, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для нерухомого майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.
При зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю.
Встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 , який фактично складався з двох квартир, належав на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 , яка володіла 2/3 його частки, і ОСОБА_6 , якій належала 1/3 його частки (а.с.  7-9).
На підставі договору дарування від 30 жовтня 2007 року, укладеного між дарувальником ОСОБА_8 і обдарованою ОСОБА_3 , позивач набула право власності на 1/3 частки вказаного будинку (а. с. 6, 10).
Крім того, з наявного в матеріалах справи рішення Ковельського міськрайонного суду від 27 червня 2013 року, яке набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_5 на випадок своєї смерті склала нотаріально посвідчений заповіт, яким належну їй частку у вказаному вище житловому будинку заповіла ОСОБА_4 . Згідно зазначеного рішення суду заяву ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення було задоволено та встановлено юридичний факт прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_5 (а.с. 48).
З відповідей виконкому Ковельської міської ради Волинської області від 11 травня 2017 року № 4-683, 29 липня 2020 року № Н-926/2А вбачається, що ОСОБА_4 неодноразово зверталась до органів місцевої влади з приводу вилучення і передання частини земельної ділянки у власність позивача ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 для обслуговування спірного житлового будинку (а.с. 55-58).
Наведені обставини свідчать про те, що 2/3 частки будинку, на яку суд визнав право власності позивача ОСОБА_3 за набувальною давністю, є спадковим майном, спадщину на яке після смерті ОСОБА_5 прийняла ОСОБА_4 . Оскільки спадщина належить спадкоємцеві з часу її відкриття, то саме ОСОБА_4 як спадкоємець 2/3 частки будинку повинна була би бути відповідачем у справі за позовом ОСОБА_3 про набуття права власності за набувальною давністю на вказану частку будинку, що не було враховано судом першої інстанції.
Наведене також дає підстави вважати, що позивач ОСОБА_3 , звернувшись з позовом до суду, про визнання за нею права власності на майно за набувальною давністю, не довела тієї обставини, що відсутні інші особи, які претендують на це майно, і що її заволодіння вказаним майном є добросовісним.
Згідно ч. 2, п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
Оскільки судом першої інстанції не було залучено до участі у справі як відповідача ОСОБА_4 та під час вирішення спору про визнання права власності ОСОБА_3 на нерухоме майно за набувальною давністю фактично було вирішено питання про її права, а саме позбавлено права власності на майно, яке вона успадкувала, то оскаржуване рішення, як таке, що прийняте з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.
Керуючись статтями 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -
                                               У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 липня 2018 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до Ковельської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді