КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  №761/37049/15-ц
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/6591/2020                                                                                                                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:                        
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                    при секретарі                      Коліснику В.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 9 січня 2020 року (суддя Осаулов А.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, та припинення права власності на частину квартири,
 
встановила:
 
у грудні 2015 року позивач звернулася  до суду з позовом та просила перевести на неї права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу Ѕ частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. 2 лютого 2015р., та припинити право власності ОСОБА_3 на зазначену частку.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що вона є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_4 , друга частина квартири належала її брату ОСОБА_2 . В кінці березня 2015 року вона дізналася, що 2 лютого 2015р. ОСОБА_2 відчужив належну йому частку квартири ОСОБА_3 за ціною, вказаною ним у повідомленні від 15 листопада 2013р. - за 1 148 000грн.
Позивач зазначала, що ОСОБА_2 неодноразово направляв на її адресу нотаріально завірені заяви про його намір відчужити свою частину квартири: у заяві від 23 січня 2008 року була зазначена ціна частки у розмірі 2 146 250грн, що еквівалентно 425 000 доларів США, в заяві від 4 липня 2011 року - ціна становила 1 200 000грн, що еквівалентно 150 000 доларів США, а в заяві від 15 листопада 2013 року - ціна зазначена у розмірі 1 148 000грн, що еквівалентно 140 000 доларів США.
Позивач вважала, що ОСОБА_2 порушено її переважне право купівлі частки спільної квартири, оскільки під час укладення договору купівлі-продажу ним не дотримано вимог діючого законодавства, так як в усіх письмових повідомленнях, які були направлені на її адресу, зазначалася ціна продажу як у національній валюті, так і в еквіваленті в доларах США. 

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 липня 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2019 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2017 року скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 9 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Позивач посилається на не врахування судом її доводів про відмінність умов договору купівлі-продажу від умов продажу, які були запропоновані їй ОСОБА_2 в останньому повідомленні; щодо неможливості внесення грошових коштів на депозит суду до прийняття позовної заяви, і того, що перед укладенням спірного договору купівлі-продажу вона не отримувала від ОСОБА_2 пропозицію про придбання його частки квартири за ціною, за яку квартира була продана ОСОБА_3 . 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи її доводи безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивач невчасно внесла кошти на депозитний рахунок суду, що є підставою для відмови у позові, будь-яких поважних причин несвоєчасного внесення коштів позивач не зазначила. Також відповідач посилалася на те, що внесена позивачем на депозитний рахунок суду сума, не відповідає дійсній вартості частини квартири на час розгляду справи судом.
Враховуючи відсутність відомостей про зареєстроване місце проживання та місцезнаходження відповідача ОСОБА_2 (с.с.29 т.3), про день та час розгляду апеляційної скарги він повідомлявся у порядку, встановленому ч. 11 ст. 128 ЦПК України - на офіційному веб-сайті судової влади України, а відтак вважається таким, що повідомлений про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.27, 28, 52-53, 63-64, 73-74 т.3).
Третя особа приватний нотаріус Войтовський В.С. про день та час розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином (с.с.40, 55, 66, 78 т.3), у судові засідання не з`являвся.
Виходячи з належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 та третьої особи приватного нотаріуса Войтовського В.С. про день та час розгляду апеляційної скарги у спосіб, визначений ст. 128 ЦПК України, зазначені особи у судові засідання не з`являлися, причини своєї неявки суду не повідомляли, тому колегія суддів відповідно до ст. 372 ЦПК України розглянула справу у їх відсутність.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_5 , які підтримали доводи апеляційної скарги, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Алпатьєвої Н.Ю., яка просила залишити рішення суду без змін, підтримавши доводи відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Восьмою київською державною нотаріальною конторою 12 березня 2007 року, є власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 був власником Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Восьмою 

київською державною нотаріальною конторою 12 березня 2007 року.
23 січня 2008 року ОСОБА_2 через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. направив ОСОБА_1 пропозицію придбати у нього належну йому 1/2 частку у квартирі  АДРЕСА_1 за 2 146 250грн, що еквівалентно 425 000 доларів США. Також зазначив, що у разі неотримання відповіді на таку пропозицію протягом місяця, належна йому частка квартири буде продана іншій особі.
4 липня 2011 року ОСОБА_2 через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С.  направив ОСОБА_1 пропозицію придбати у нього належну йому 1/2 частку у квартирі  АДРЕСА_1 за 1 200 000грн, що еквівалентно 150 000 доларам США. Також зазначив, що у разі неотримання відповіді на дану пропозицію протягом місяця належна йому частка квартири буде продана іншій особі.
15 листопада 2013 року ОСОБА_2 через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В.С.  звернувся до ОСОБА_1 з пропозицією придбати у нього належну йому 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за 1 148 000грн, що еквівалентно 140 000 доларів США. Також зазначив, що у разі неотримання відповіді на таку пропозицію протягом місяця, належна йому частка квартири буде продана іншій особі.
Під час судового розгляду ОСОБА_1 не заперечувала отримання пропозицій ОСОБА_2 та підтвердила, що жодного разу відповіді на них не давала.
2 лютого 2015 року ОСОБА_2 відчужив належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу.
Відповідно до пункту 4 договору купівлі-продажу від 2 лютого 2015 року, продаж відбувся за 1 148 000грн, які продавець отримав у повному обсязі до моменту підписання цього договору.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що 
позивач не надала належних і допустимих доказів того, що під час укладення договору купівлі-продажу між відповідачами не дотримано положення статті 362 ЦК України. Також суд не погодився з твердження позивача про те, що доларовий еквівалент ціни продажу станом на час укладення договору купівлі-продажу, укладеного між відповідачами, не співпадає з доларовим еквівалентом ціни за спірну частину квартири, яка була запропонована їй, оскільки згідно з офіційним курсом валют НБУ станом на дату повідомлення, 15 листопада 2013 року, ціна продажу в доларовому еквіваленті також не співпадала з курсом, який був запропонований позивачем (100 дол. США = 799, 30грн - офіційний курс і відповідно, ціна продажу становить 143 625, 67 дол. США).
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що позивачем грошова сума у розмірі 1 148 000грн була внесена на депозитний рахунок суду не одночасно з подачею позову, а більше ніж через один рік, що є порушенням вимог ч. 4 ст. 362 ЦК України та самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. 
Скасовуючи попередні судові рішення, Верховний Суд виходив з наступного.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності 

зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. 
Будучи наділені правом на переважну купівлю частки у праві спільної часткової власності, інші співвласники тим не менш не мають переваг і привілеїв щодо ціни та інших умов, на яких має намір продати свою частку співвласник-відчужувач. Для забезпечення здійснення переважного права інших співвласників на купівлю продавець зобов`язаний повідомити інших співвласників про свій намір продати частку. У повідомленні обов`язково має бути визначена ціна, а інші умови продажу мають бути зазначені, якщо вони визначаються продавцем як істотні для укладення даного договору (наприклад, строки розрахунків, форма, у якій співвласник бажає укласти договір, та інші умови, досягнення згоди з яких є необхідним для укладення договору).
Якщо договір купівлі-продажу частки підлягає нотаріальному посвідченню, доказом повідомлення учасників спільної часткової власності про подальший продаж частки в спільному майні може бути свідоцтво, видане нотаріусом, про передачу їм заяви продавця згідно із статтею 84 Закону України «Про нотаріат» або заява учасників спільної часткової власності про відмову від здійснення права переважної купівлі частки майна, що продається (із зазначенням ціни та інших умов, на яких продається ця частка). Справжність підпису на заяві учасника спільної часткової власності повинна бути засвідчена нотаріально (абзаци 3, 4 пункту 54 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).
Суб`єктивне право на продаж частки сторонній особі виникає у співвласника з моменту одержання відмови усіх інших співвласників від здійснення переважного права на купівлю або нездійснення ними цього права протягом одного місяця від дня отримання ними повідомлення, якщо предметом договору купівлі-продажу є нерухоме майно, і протягом десяти днів - якщо предметом договору купівлі-продажу є рухоме майно. При цьому під здійсненням переважного права необхідно вважати передання (надіслання) продавцю оферти щодо укладення основного або попереднього договору купівлі-продажу частки.
Пропозиції, які були направлені ОСОБА_2 , необхідно вважати офертою, яка не є безстроковою і діє в межах розумного строку.
За загальним правилом договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Ціна товару є істотною умовою правовідносин за договором-купівлі продажу, а відтак під час продажу частки у праві спільної часткової власності, продавцем має бути виконаний обов`язок повідомлення інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Ці умови оферти є істотними та повинні висловлювати актуальну інформацію стосовно предмета договірних відносин, оскільки впливають на забезпечення переважного права співвласників перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах.
У даній справі встановлено, що від моменту повідомлення ОСОБА_1 про намір ОСОБА_2 продати свою частку квартири минуло майже 1,5 роки, а тому для вирішення даного спору необхідно було з`ясувати чи відповідають усі істотні умови договору купівлі-продажу, зокрема, його ціна, запропонованим ОСОБА_1 умовам.
            Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій 

одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц виклала правовий висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.
Верховний Суд зазначав, що ОСОБА_2 був послідовним у визначенні ціни його частини у об`єкті спільної часткової власності у національній валюті з урахуванням еквіваленту в іноземній валюті у трьох пропозиціях, так як тричі пропонував ОСОБА_1 придбати його частку квартири за ціною, яка визначена у гривні, виходячи із еквіваленту до долара США.
Разом з тим, на день укладення договору купівлі-продажу від 2 лютого 2015 року та отримання ОСОБА_2 грошових коштів за продаж 1/2 частини спірної квартири за офіційними даними НБУ курс гривні по відношенню до долара США становив 16,14, тобто визначені у пропозиції від 15 листопада 2013 року 140 000 доларів США становили 2 296 000грн, що істотно менше від суми в 1 148 000грн, за яку здійснено продаж зазначеної частки.
На переконання Верховного Суду, така обставина свідчить про відмінність умов, які пропонувалися позивачу для придбання частки відповідача у їх спільному сумісному майні, від умов, на яких ця частка продана ОСОБА_3 , що свідчить про порушення переважного права ОСОБА_1 на її придбання.
Суд першої інстанції вказаних позицій Верховного Суду при новому розгляді справи не врахував, навів аналогічне обґрунтування свого висновку про недопущення порушень ч.1 та 2 ст. 362 ЦК України при укладенні відповідачами договору купівлі-продажу від 2 лютого 2015 року, які були зазначені судами у попередніх рішеннях і з якими не погодився Верховний Суд, скасовуючи ці судові рішення.
При цьому суд першої інстанції не навів мотивування, з яких він не погоджується з висновками Верховного Суду, чим не дотримав положень ч. 5 ст. 411 ЦПК України.
Враховуючи вищевикладене, положення ч. 5 ст. 411 ЦПК України та позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 27 лютого 2019 року, колегія суддів вважає, що при здійсненні продажу Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 були порушені права ОСОБА_1 на переважне право на її придбання.
Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недотримання ОСОБА_1 положень ч. 4 ст. 362 ЦК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен 
                                                                                  
сплатити покупець.
Яз зазначив Верховний Суд у постанові від 27 лютого 2019 року невнесення цієї грошової суми на депозитний рахунок суду є самостійною підставою для відмови у позові.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок суду 1 148 000грн 17 січня 2017 року.
 Однак, з даним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду у грудні 2015 року.
Доводи апеляційної скарги щодо неможливості внесення грошових коштів на депозит суду до прийняття позовної заяви, так як невідомо номер справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивач не внесла грошові кошти і після присвоєння справі унікального номеру та відкриття провадження у даній справі.
З матеріалів справи вбачається, що позовна заява зареєстрована судом першої інстанції 9 грудня 2015 року і в цей же день згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справі був присвоєний унікальний номер та визначений головуючий суддя.
Після визначення складу суду в справі за результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями за допомогою вебпорталу «Судова влада України» будь-який громадянин України мав можливість отримати інформацію про стан розгляду справи, а саме щодо стадій її розгляду та звітів про автоматизований розподіл.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року було відкрито провадження у справі та призначений судовий розгляд справи на 1 березня 2016 року. Ухвала про відкриття провадження була оприлюднена у Єдиному реєстрі судових рішень 19 лютого 2016 року, а копія ухвали отримана ОСОБА_1 3 лютого 2016 року, що підтверджується розпискою про отримання судової повістки та копії ухвали суду (с.с.63 т.1).
Отже, ОСОБА_1 була обізнана про відкриття провадження у даній справі, про присвоєння справі номеру, а відтак мала можливість внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку сплатила покупець за спірну частину квартири, однак цього не зробила.
У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права  приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року зазначено, що вирішуючи питання про  грошові  стягнення  у  справах  за позовами про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити з того, що  вартість  спірного  майна визначається  за   погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна  на  час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума,  за яку  майно  може  бути  продано  в  даному  населеному  пункті  чи місцевості.  
У п. 18 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», роз`яснено, що під час розгляду позову про переведення на підставі статті 362 ЦК прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним з порушенням переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, суду слід виходити з дійсної вартості частки на час розгляду справи. Невнесення одночасно з пред`явленням позову на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець, є підставою для відмови в позові. 
З матеріалів справи вбачається, що позивачем суду не було надано доказів дійсної вартості спірної частини квартири на час розгляду справи судом, позивачем на депозитний рахунок суду були внесені грошові кошти у розмірі 1 148 000грн, які були сплачені ОСОБА_3 при купівлі частини квартири. Проте, доказів, що вказана сума відповідає дійсній вартості частини квартири на час розгляду справи судом або внесення коштів на депозит суду, позивачем не надано.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що позбавлення особи права власності без виплати відповідної компенсації є порушенням ст. 1 Першого 

протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року.
Зокрема, у рішенніЄвропейського суду з прав людини від 21 грудня 2010 р. (набуло статусу остаточного 21 березня 2011 р.) у справі «Андрій Руденко проти України» зазначено, що вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а основною вимогою, на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. 
Загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України).
Колегія суддів вважає, що при визначенні розміру грошової суми, яка вноситься на депозитний рахунок суду для забезпечення компенсації покупцеві за позбавлення права власності на майно, враховуючи твердження позивача про необхідність врахування курсу гривні по відношенню до долара США при визначенні ціни договору купівлі-продажу частини квартири від 2 лютого 2015 року, позивачу також необхідно було виходити із курсу гривні до відношенню до долара на час внесення грошової суми на депозит суду.
Виходячи з офіційного курсу гривні по відношенню до долара США на день укладення договору купівлі-продажу від 2 лютого 2015 року, 1 148 000грн становили 71 128 доларів США, станом на 11 січня 2017 року офіційний курс гривні по відношенню до долара становив 27,19грн, а відтак позивач повинна була внести на депозитний рахунок суду 1 933 960грн, щоб компенсувати ОСОБА_3 позбавлення її права власності на частину квартири, яку вона придбала у ОСОБА_2 .
Враховуючи відсутність у матеріалах справи належних доказів вартості спірної частини квартири на час вирішення даного спору судом першої інстанції, як станом на 10 липня 2017 року, так і станом на 9 січня 2020 року, колегія суддів вважає, що застосування офіційного курсу гривні по відношенню до долара США для визначення розміру грошової суми, яка повинна бути внесена на депозит суду для компенсації покупцеві, буде відповідати принципу справедливості, добросовісності та розумності.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із недотриманням позивачем вимог ч. 4 ст. 362 ЦК України.
Оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права в частині застосування ч. 1 та 2 ст. 362 ЦК України не призвело до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає, що підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, колегія суддів
 
постановила:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 9 січня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20 листопада 2020 року.
 
Суддя-доповідач                                                      І.М. Рейнарт
 
Судді                                                                         Г.М. Кирилюк
 
Т.А. Семенюк