Ухвала
 
11 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 564/1680/19
провадження № 61-13891ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Рівненського апеляційного суду від 30 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Малолюбашанської сільської ради Костопільського району Рівненської області про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Малолюбашанської сільської ради Костопільського району Рівненської області, у якому просила встановити факт укладення, 28 лютого 1974 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будинку, посвідченого Мирненською сільською радою Костопільського району по реєстру №2, згідно якого ОСОБА_4 купила будинок з надвірними будівлями у с. Мирне Костопільського району Рівненської області, який належав ОСОБА_3 та визнати за нею право приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 14 листопада 2019 року позов  ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт укладення 28 лютого 1974 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будинку, посвідченого Мирненською сільською радою депутатів трудящих Костопільського району Рівненської області по реєстру №2, згідно з яким ОСОБА_4 купила будинок з надвірними будівлями в с. Мирне Костопільського району Рівненської області, який належав ОСОБА_3 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Рішення суду першої інстанцїі мотивоване тим, що ОСОБА_4 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу з ОСОБА_3 . Оскільки ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті спадкодавця, однак нотаріусом відмовлено у видачі відповідного свідоцтва через відсутність державної реєстрації права та існування факту помилкової вказівки імені ОСОБА_4 у договорі купівлі-продажу, тому судом встановлено факт укладення 28 лютого 1974 року правочину, згідно з яким покупець купила житловий будинок у с. Мирне Костопільського району Рівненської області у ОСОБА_3 , та визнано за позивачем право власності на цей об`єкт права в порядку спадкування. 
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 30 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 , яка не брала участі у справі, задоволено. Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 14 листопада 2019 року скасовано в частині встановлення факту укладення 28 лютого 1974 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будинку, посвідченого Мирненською сільською радою депутатів трудящих Костопільського району Рівненської області по реєстру № 2, згідно з яким ОСОБА_4 купила Ѕ будинку з надвірними будівлями в с. Мирне Костопільського району Рівненської області, та визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
В іншій частині рішення суду першої інстанції (про встановлення факту укладення 28 лютого 1974 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будинку, посвідченого Мирненською сільською радою депутатів трудящих Костопільського району Рівненської області по реєстру № 2, згідно з яким ОСОБА_4 купила Ѕ будинку з надвірними будівлями в с. Мирне Костопільського району Рівненської області, та визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що право власності ОСОБА_4 набула лише на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_1 , тому в іншій частині позов є необґрунтованим. При частковому скасуванні рішення суду першої інстанції, в частині, яка стосується прав і обов`язків щодо Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції вирішив питання про належність позивачу неоспореного титульного права ОСОБА_6 на Ѕ частини житлового будинку, яке зареєстроване 19 січня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, тобто яке існувало раніше за ухвалення судового рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на увесь житловий будинок. При цьому самого титульного власника до участі у справі залучено не було.
 
14 вересня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Рівненського апеляційного суду від 30 липня 2020 року, у якій просила постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості учасників справи.
 
У жовтні 2020 року на виконання ухвали Верховного Суду від 02 жовтня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала уточнену касаційну скаргу на постанову Рівненського апеляційного суду від 30 липня 2020 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції апеляційної та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає підставами касаційного оскарження порушення норм процесуального права та неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права. ОСОБА_1 з посиланням на постанову Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 755/18012/16-ц, згідно якої обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, зазначає, що у постанові апеляційного суду відсутнє обґрунтування чому не прийнято до уваги та відхилено як доказ договір купівлі-продажу від 28 лютого 1974 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , згідно якого ОСОБА_7 купила будинок та надвірні будівлі, указана угода є чинною по цей час і є першочерговим доказом про законність отримання у власність ОСОБА_4 всього будинку, а не його частини. Судом було порушено вимоги частини першої статті 229 ЦПК України щодо безпосереднього дослідження доказів, що призвело до винесення незаконної постанови. Щодо незалучення до справи ОСОБА_5 , то за життя   ОСОБА_5 нікому не повідомляла про те, що вона чи її мати є співвласниками спірного житлового будинку. Відповідачем у справі є сільська рада, працівники якої погодились із позовними вимогами. На даний час розглядається позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та державного реєстратора про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень і ОСОБА_1 позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням при її розгляді.
 
Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).
 
Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судових рішень. Особа, яка подала касаційну скаргу, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню. 
 
Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Рівненського апеляційного суду від 30 липня 2020 року повернути.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                              В. І. Крат