КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
Справа №  755/231/20  	 	
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/13062/2020	 	
Головуючий у суді першої інстанції:  Арапіна Н.Є.	 	
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.	 	
 
            10 листопада  2020  року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
            Головуючого - Семенюк Т.А
            Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,
            при секретарі - Макаровій К.В.,
розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року у справі за скаргою боржника ОСОБА_1 за участю заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Перепелиці Артема Володимировича, Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, стягувача ОСОБА_2 , Служби у справах дітей та сім`ї Броварської районної державної адміністрації про визнання неправомірним рішення про відмову у винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження, зобов`язання вчинити певні дії,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
            Заявник звернувся до суду зі скаргою про визнання неправомірним рішення про відмову у винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження, зобов`язання вчинити певні дії, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 5 лютого 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист про зобов`язання ОСОБА_1 передати малолітнього сина ОСОБА_3 його матері ОСОБА_2 . 
За даним виконавчим листом відкрито виконавче провадження № 55733871. 
Крім того, 1 червня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва повторно видано виконавчий лист про зобов`язання ОСОБА_1 передати малолітнього сина ОСОБА_3 його матері ОСОБА_2 , який ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року визнано таким, що не підлягає виконанню. 
23 січня 2019 року заявник отримав від стягувача лист про необхідність прибуття 26 січня 2019 року до квартири АДРЕСА_1 для виконання рішення суду про передачу дитини. 
Однак,у вказаній квартирі не виявилося ні стягувача ні її представника. Крім того, 5 червня 2019 року заявник передав малолітнього сина матері біля контактного зоопарку «Лямур», який знаходиться на території Торгівельного комплексу «Аркадія».
Проте, в подальшому між стягувачем ОСОБА_2 та її малолітнім сином ОСОБА_3 виник конфлікт, в результаті якого ОСОБА_2 завдала малолітньому сину тілесні ушкодження, після чого всі учасники конфлікту були доставлені до Дарницького управління поліції ГУ НП в м. Києві. 
Також 10 грудня 2019 року в приміщенні школи № 306 Деснянського району м. Києва за адресою: вул. Лисківська, 4-а, м. Київ відбулися виконавчі дії, під час яких ОСОБА_1 добровільно передав малолітнього  ОСОБА_3 , однак останній відмовився йти до матері. 
За результатами виконавчих дій заступник начальника Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Перепелиця А.В. склав акт, в якому зазначено, що передати дитину не виявилося можливим, оскільки ОСОБА_3 відмовився йти до матері. 
10 грудня 2019 року представник заявника звернулася до державного виконавця із заявою про закриття виконавчого провадження, але 20 грудня 2019 року отримала відповідь про відсутність підстав для закриття виконавчого провадження, оскільки боржник належним чином не виконав рішення суду. 
У зв`язку з викладеним, просив визнати неправомірним рішення заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Перепелиці А.В. від 19 грудня 2019 року про відмову у винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження, зобов`язати державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області винести постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 55733871.
УхвалоюДніпровського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року у задоволенні скарги боржника ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та прийняти нове судове рішення  про задоволення скарги, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.
            Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
В провадженні Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області перебувало виконавче провадження № 55733871 з примусового виконання виконавчого листа № 755/12339/17, виданого Дніпровським районним судом м. Києва 05 лютого 2018 року на примусове виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва, яким зобов`язано ОСОБА_1 передати малолітнього сина ОСОБА_3 його матері ОСОБА_2 (а.с. 1-97, том 3).
11 грудня 2019 року представником боржника    ОСОБА_1 - ОСОБА_7 подано заступнику начальника Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Перепелиці А.В. заяву про закінчення виконавчого провадження № 55733871 у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (а.с. 34-35, том 1).
19 грудня 2019 року заступником начальника Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Перепелицею А.В. відмовлено представнику боржника     ОСОБА_1 -  ОСОБА_7 у закритті виконавчого провадження, оскільки станом на 19 грудня  2019 року рішення суду належним чином не виконано (а.с. 36-37, том 1).
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції, що була чинною на день винесення постанови). Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі орган і в і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно п. 8 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 № 2832/5), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802 акт - документ, що підтверджує певні встановлені факти або події. 
Згідно п. 10 розділу ІХ зазначеної Інструкції у разі виконання боржником рішення виконавець складає акт, що підписується сторонами виконавчого провадження, та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону.
Згідно п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Судом встановлено, що зі змісту акту державного виконавця від 10 грудня 2019 року вбачається, що під час виконавчих дій за адресою - АДРЕСА_2 з виконання виконавчого документу за участі сторін та всіх представників, передати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його матері ОСОБА_2 не виявилося можливим, оскільки ОСОБА_3 відмовився йти до матері.
Крім того, судом першої інстанції при огляді відеозапису вчинення виконавчих дій від 10 грудня 2019 року встановлено, що запис не містить фактичних обставин виконання рішення суду та дії і слова боржника не спрямовані на виконання рішення суду.
З урахуванням встановленого, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні скарги  ОСОБА_1 .
Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що судом не взято до уваги, що ОСОБА_1 добровільно неодноразово на виконання рішення суду передавав сина ОСОБА_2 , однак, малолітній ОСОБА_3 відмовився йти до матері, оскільки ці доводи спростовуються матеріалами справи.
Так, з акту від 10 грудня 2019 року та відеозапису вбачається, що у зв`язку з психологічним тиском сторін на дитину, ОСОБА_3 відмовився йти до матері, державним виконавцем складено акт про неможливість  виконання рішення суду.  
Належних  та допустимих доказів фактичного виконання  ОСОБА_1 в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, апелянтом не надано.
Крім того, як встановлено в суді апеляційної інстанції, на час розгляду апеляційної скарги малолітній ОСОБА_3 проживає з батьком - ОСОБА_1 , рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 2 лютого 2018 року, яким зобов`язано ОСОБА_1 передати малолітнього сина ОСОБА_3 його матері ОСОБА_2 , не виконано.
Також колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апелянта, що державним виконавцем порушуються права малолітнього ОСОБА_3 , а на розгляді в суді знаходиться спір щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з батьком, оскільки судового рішення, яке набрало чинності, по вказаному спору немає.
Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність.
Оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм чинного законодавства, висновки суду відповідають обставинам справи колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
            Апеляційну  скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
УхвалуДніпровського районного суду міста Києва від 28 липня 2020 року залишити без змін.
            Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів.
            
            Повний текст постанови складено 11 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді