ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року
м. Харків

справа № 640/748/19
провадження № 22-ц/818/2959/20

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Кругової С.С., Пилипчук Н.П.
за участю секретаря судового засідання – Супрун Я.С.,

учасники справи:
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом – Харківська місцева прокуратура №2 в інтересах держави в особі Харківської міської ради,
відповідач за первісним та зустрічним позовами – ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним та позивач за зустрічним позовом – ОСОБА_2 ,
треті особи - Шоста Харківська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Уварова Анастасія Вікторівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2020 року ухваленого у складі судді Сенаторова В.М.,

УСТАНОВИВ:

У січні 2019 року Харківська місцева прокуратура № 2 звернулася до суду в інтересах держави в особі Харківської міської ради позовом, після уточнення якого 19.07.2019 ( т.1 а.с. 130 – 135) просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину № 6-1095 від 02.12.2017, видане Шостою Харківською державною нотаріальною конторою Страховій А.В.; визнати недійсним договір купівлі-продажу № 173 від 18.12.2017, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою та передати її у власність територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради; стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судові витрати.

Позов обґрунтований тим, що власник Квартири ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . З заявою про прийняття спадщини після її смерті звернувся ОСОБА_4 , була зведена спадкова справа, проте спадкових прав ОСОБА_4 не оформив, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті за заявою ОСОБА_1 , як спадкоємця ОСОБА_4 була заведена спадкова справа. Підставою для оформлення спадкових прав ОСОБА_1 на спірну квартиру стало рішення Дзержинського районного суду від 02.12.2017 про встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Проте постановою Апеляційного суду Харківської області від 02.05.2018 року зазначене рішення суду скасоване. Оскільки у відповідача ОСОБА_1 відпали підстави для спадкування, видане їй свідоцтво про право на спадщину на квартиру є недійсним, а квартира є відумерлою спадщиною і повинна перейти у власність територіальної громади Харківської міської ради. ОСОБА_1 незаконно заволоділа спірною квартирою, не могла розпоряджатися нею та 02.12.2017 укладати з ОСОБА_2 договір купівлі – продажу. Зазначений договір має бути визнаний недійсним, як такий що суперечить вимогам ст.203 ЦК України, оскільки майно, що було предметом договору відповідно до ст.ст. 178, 1277 ЦК України обмежене в цивільному обороті.

28 травня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання права власності на Квартиру.

Зустрічний позов мотивований тим, що спірна квартира належала ОСОБА_5 , яка була рідною племінницею (донькою рідного брата) ОСОБА_4 . Останній у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте оформити спадщину не зміг через брак документів, а саме втрату оригіналу свідоцтва про народження ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, залишивши заповіт на користь своєї правнучки ОСОБА_1 . Оскільки знайшовся оригінал свідоцтва про народження ОСОБА_3 остання може беззаперечно підтвердити факт родинних зв`язків та право на спадкування. Тому законно набула право на спірну квартиру в порядку спадкування за заповітом і потім продала її позивачу за зустрічним позовом. ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири. Намагання прокуратури позбавити його права власності суперечить Конституції України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2020 року позов задоволено. Визнано недійсними: свідоцтво про право на спадщину № 6-1095 від 02.12.2017, видане Шостою Харківською державною нотаріальною конторою Страховій А.В., договір купівлі-продажу № 173 від 18.12.2017, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Уваровою А.В. за №38804953. Визнано спадщину у вигляді Квартири, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою, та передано її у власність територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради. Стягнуто зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви по 881 грн 00 коп. з кожного.

Не погодившись з цим рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Просить рішення суду скасувати та у задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не дав належної оцінки відсутності в матеріалах справи доказів того, що прокурор мав право звертатись до суду в інтересах держави в особі Харківської міської ради з дійсним позовом. А саме, немає доказів того, що Харківська міська рада не здійснює захисту прав територіальної громади м.Харкова або робить це неналежно. Прокурор не надав доказів дотримання ним процедури встановленої частинами 3, 4 ст. 23 Закону України « Про прокуратуру». Крім цього, відповідно до ЦПК та офіційного тлумачення Конституції України органи прокуратури можуть представляти лише ті органи місцевого самоврядування, які наділені повноваженнями органів виконавчої влади. Відповідно до ЗУ« Про місцеве самоврядування» місцеві ради не наділені жодними делегованими повноваженнями органів ради, питання управління комунальним майном відноситься до їх власних(самоврядних) повноважень. Суд також проігнорував факт прийняття представником ХМР участі у судовому процесі, що повністю спростовує підстави участі у цьому судовому процесі прокурора та свідчить про порушення судом принципу рівності сторін у процесі. Висновок суду про прийняття спадщини ОСОБА_1 на підставі рішення суду не відповідає дійсним обставинам у справі, оскільки в наявності у спадкоємця було не тільки рішення суду на підтвердження наявності права на спадкування, а і документи, що підтверджують родинний зв`язок між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Суд зробив висновок про відумерлість спадщини з порушенням вимог закону, оскільки спадщина може бути визнана відумерлою тільки за умови відстуності спадкоємців і неприйняття ними спадщини. Після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняли ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Але суд зазначених спадкоємців до участі у справі не долучив, чим порушив вимоги закону. За таких обставин, навіть у разі скасування свідоцтва про право на спадщину з формальних підстав у суду не було жодних підстав для визнання спадщини відумерлою. Суд не дав належної оцінки доказам, що обули надані новим власником ОСОБА_2 на підтвердження законності набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру в порядку спадкування. Судом було відмовлено ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог щодо встановлення факту родинних відносин, а не встановлено їх відсутності. Тому зазначені родинні відносини можуть бути підтвердженні в іншій спосіб за допомогою офіціних документів. Посилання суду на ст.ст. 78, 79 ЦПК при оцінці оригіналу свідоцтва про народження ОСОБА_3 є безпідставним та призвело до ухвалення незаконного рішення. На час ухвалення судом рішення не існувало жодного кримінального провадження за фактом незаконного заволодіння спірною квартирою та наявні всі документи, що свідчать про існування у ОСОБА_1 права на спадкування цієї квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Харківської місцевої прокуратури № 2 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Доводи відзиву аналогічні за змістом доводам позовної заяви та письмовим поясненням наданим під час розгляду справи в суді першої інстанції. 

Дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 не оскаржується та відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України колегією суддів не переглядається. 

Судом першої інстанції встановлено, що за інформацією Шостої Харківської державної нотаріальної контори від 16.02.2018, доданої до первісного позову прокурора, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 власника квартири, ОСОБА_3 , була заведена спадкова справа №346/2008 щодо майна померлої. із заявою про прийняття спадщини після неї звернувся ОСОБА_4 , проте, ОСОБА_4 не оформив своїх спадкових прав, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Після померлого ОСОБА_4 Шостою Харківською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 9/2009.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.06.2017 задоволено заяву ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_1 02.12.2017 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на кв. АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 .

Водночас, Дзержинський районний суд м. Харкова не врахував, що Київським районним судом м. Харкова вже розглядалась аналогічна заява ОСОБА_1 у справі № 640/2532/13-ц, та є рішення, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, де ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні заяви про встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 

Місцева прокуратура звернулась до Апеляційного суду Харківської області із апеляційною скаргою в інтересах держави в особі Харківської міської ради на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.06.2017 у справі №638/8048/17.

Постановою суду від 02.05.2018 апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.06.2017 скасовано, заяву ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин залишено без розгляду. Рішення набрало законної сили.

Ухвалюючи судове рішення у справі суд вважав, що спірна квартира після смерті ОСОБА_3 повинна була перейти до власності територіальної громади м. Харкова як відумерла спадщина відповідно до вимог ст. 1277 ЦПК України, а ОСОБА_1 незаконно заволоділа нею.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищезазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Принцип диспозитивності визначений в ст. 13 ЦПК України та передбачає право суду розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд не вправі самостійно змінювати підставу позову, оскільки відповідно до положень цивільного процесуального законодавства це є виключним правом позивача.

Всупереч вищенаведеним вимогам процесуального права суд першої інстанції не здійснив належного правосуддя, не з`ясував характер спірних правовідносин, не встановив з достатньою повнотою дійсні обставини справи, не дослідили належним чином зібрані докази, не дав належної правової оцінки доводам позивача щодо підстав і предмета позову та не спростував переконливих аргументів позивача та його представника про нікчемність укладеного правочину у зв`язку з недотриманням нотаріального посвідчення договору, як наслідок ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, яке не можє бути залишено в силі.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина третя статті 1222, частина перша статті 1220, частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від ї прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Положеннями статті 1277 ЦК України визначено, що в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

До предмета доказування у справі про визнання спадщини відумерлою належать обставини, які стосуються наявності спадкового майна, часу відкриття спадщини, відсутності спадкоємців, а також обставини щодо прийняття спадщини або відмови від її прийняття. Розглядаючи відповідну заяву, суд лише визнає спадщину відумерлою, констатуючи тим самим юридичний факт відсутності спадкоємців, а також сплив строку, встановленого ЦК для прийняття спадщини.

Таким чином, відсутність спадкоємців, які прийняли спадщину є значущими обставинами, які підлягають з`ясуванню під час розгляду справи про визнання спадщини відумерлою.

Так, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та після її смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

З актового запису про укладання шлюбу вбачається, що 24.03.1972 року укладено шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце народження останньої - м. Мерефа Харківського району Харківської області.

Згідно копії свідоцтва про народження № НОМЕР_1 , ОСОБА_10 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 . Батьком дитини зазначено ОСОБА_11 , мати – ОСОБА_12 (т. 3 а.с. 213).

Згідно відомостей Харківського обласного державного нотаріального архіву за 1989 рік, в документах фонду № 10 «Інші договори» знаходяться копії свідоцтв про народження гр. ОСОБА_13 , гр. ОСОБА_4 . (ухвала Київського районного суду м. Харкова від 18 січня 2017 року, т.1 а.с. 193-196).

З запису акта про народження №3 від 22.01.1912 року вбачається, що 22 січня 1912 здійснено запис про народження « ОСОБА_13 », батьками якого були « ОСОБА_14 » та « ОСОБА_15 ».

З запису акта про народження № 47 від 20.07.1906 року вбачається, що 20 липня 1906 року здійснено запис про народження « ОСОБА_4 », батьками якого були « ОСОБА_16 » та « ОСОБА_17 »

З експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз № 056/320-а/2 від 16.03.2018 року вбачається, що прізвища ОСОБА_18 (свідоцтво про народження, запис російською мовою ОСОБА_4 , отец ОСОБА_16 , мать ОСОБА_17 ; посвідка про народження, запис ОСОБА_10 , батько ОСОБА_11 ; архівна довідка, видана Державним архівом Харківської області від 26.04.2011 № 01-19/3-667, запис ОСОБА_19 ) та ОСОБА_20 (архівна довідка, видана Державним архівом Харківської області від 28.08.2015 № 01-29/3-1703, 1705, запис ОСОБА_21 сын ОСОБА_22 ) у документах зазначеної особи, наданих для експертизи, є ідентичними.

Розбіжності між записами прізвища українською мовою виникли внаслідок фіксації його фонетичних варіантів під впливом особливостей усної розмовної практики, притаманної діалектному ареалові, де було зроблено ці записи (див. Український правопис, 2007, § 101).

Записи ГРИГОРІЙ, ОСОБА_23 (посвідка про народження, запис ОСОБА_10 , батько ОСОБА_11 ) та ОСОБА_24 (метрична книга, запис ОСОБА_25 , ОСОБА_19 ; архівна довідка, видана Державним архівом Харківської області 28.08.2015 № 01-29/3-1703, 1705, запис ОСОБА_26 ) у документах, надаї для експертизи, є ідентичними.

Розбіжності в записах виникли внаслідок змішування змішуванні усній практиці та подальшої документальної фіксації етимологічно віддалей особових імен ОСОБА_23 та ОСОБА_24 через посередництво розмовних здрібнілих форм. Субнормативний український запис ОСОБА_23 , заміс нормативного ГРИГОРІВНА зроблено під впливом просторічної словотвір! моделі, поширеної в діалектному ареалі, де було зроблено ці записи

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що матеріалами справи було підтверджено, що ОСОБА_27 та ОСОБА_4 були рідними братами, та як наслідок останній відповідно до вимог ст. 1264 ЦК України є спадкоємцем третьої черги після смерті ОСОБА_3 .

Відповідно до положень частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з дня відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що восьмою Харківською державною нотаріальною конторою 21.03.2008 заведено спадкову справу № 346/2008 щодо майна померлої ОСОБА_3 . Із заявою про прийняття спадщини після її смерті звернувся ОСОБА_4 ОСОБА_4 прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 . Після померлого ОСОБА_4 Шостою Харківською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 9/2009. За час життя ОСОБА_4 склав нотаріально посвідчений заповіт від 28.08.2007 року, за яким ОСОБА_4 все своє майно заповів своїй правнучці - ОСОБА_1 .. 02.12.2017 ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 .

З пояснювальної записки з переліком подій у хронологічному порядку, долученої до відповіді Шостої Харківської міської державної нотаріально контори, вбачається, що оформлення на ім`я ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину (квартиру АДРЕСА_1 ) стало можливим після відновлення правовстановлюючих документів на квартиру та доведення факту наявності родинного зв`язку між ОСОБА_28 та ОСОБА_4 . Так, у 2017 році віднайшовся оригінал свідоцтва про народження ОСОБА_29 , який до цього часу вважався втраченим. Це свідоцтво стало останнім документом, що був необхідний для підтвердження родинного зв`язку між ОСОБА_28 та ОСОБА_4 та для оформлення свідоцтва про право на спадщину.

В обґрунтування доводів позовної заяви та відзиву на апеляційну скаргу прокурор посилається на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2013 року, якою залишено без змін рішення Київського районного суду м. Харкова від 10.10.2013 про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про встановленню факту родинних відносин у зв`язку з недоведеністю. Також прокурор посилається на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 02 травня 2018 року, якою рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 червня 2017 року скасовано, заяву ОСОБА_1 , зацікавлена особа- відділ державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про встановлення факту родинних відносин залишено без розгляду.

Звертаючись до суду з позовом про визнання спадщини відумерлою прокурором не враховано, що звертаючись до суду з позовом (заявою) про встановлення факту родинних відносин ОСОБА_1 зазначала про втрату свідоцтва про народження спадкодавця ОСОБА_3 , а також відсутності можливості встановити наявність актових записів, у зв`язку з частковим збереженням архіву за 1911-1917 років. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10.10.2013 у задоволені позову було відмовлено у зв`язку з недоведеністю. Рішенням суду було відмовлено ОСОБА_1 у задоволені позовних вимог щодо встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а не встановлено факт їх відсутності. Ухвалюючи судове рішення у справі № 640/2532/13 суд відповідно до вимог ст. 212 ЦК України, в редакції на час ухвалення судового рішення, здійснив оцінку доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувались на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На час розгляду справи № 640/2532/13 у ОСОБА_1 були відсутні актові записи про народження братів ОСОБА_27 та ОСОБА_4 , а також свідоцтво про народження спадкодавця ОСОБА_3 .

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 як спадкоємиця звернулась до суду з позовом про визнання факту родинних відносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , як між дядьком та племінницею та визнання право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування спочатку за померлим  ОСОБА_4 , а потім за собою.

Під час розгляду справи № 670/748/19 з було надано достатньо доказів підтверджуючих наявність спадкоємців після смерті ОСОБА_3 . У зв`язку з документальним підтвердженням родинного зв`язку між спадкодавцем ОСОБА_3 , її дядьком і спадкоємцем ОСОБА_4 , за яким за заповітом спадкувала ОСОБА_1 та встановлений факт прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті ОСОБА_3 , як спадкоємцем третьої черги. Тому відсутні правові підстави для застосування до цих правовідносин норм статті 1277 ЦК України, яка регулює відумерлість спадщини.

Відмовляючи у задоволені позову в цій частині колегія суддів також звертає увагу, що у відзиві на зустрічну позовну заяву представник Харківської міської ради просив у задоволені зустрічних позовних вимог також відмовити. Разом з тим, зазначає, що з урахуванням судових рішень, якими не встановлено родинний зв`язок між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , спірна квартира після смерті ОСОБА_3 повинна була перейти до власності міста Харкова, як відумерла спадщина, ОСОБА_1 незаконно заволоділа нею. Оскільки знайшовся оригінал свідоцтва про народження ОСОБА_29 спадкоємці мають право оформити право на спадщину у встановленому законом порядку та це не є підставою для визнання права власності в судовому порядку. Харківська міська рада не згодна з вимогою позивача за зустрічним позовом щодо стягнення з Харківської міської ради судового збору, оскільки міська рада не порушувала права ОСОБА_2 , не чинила перешкод ОСОБА_1 для подання нею заяви до нотаріальної контори, збирання доказів, отримання відповідної інформації та за таких підстав не повинна сплачувати судовий збір щодо прийняття останньою спадщини після смерті ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 3—33)

Під час розгляду справи в суді першої інстанції прокурором зазначалось, що згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідуваній Харківською місцевою прокуратурою № 2 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №42018221080000050 від 13.02.2018 з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 190 КК України за фактом незаконного заволодіння квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з тим, незважаючи на вимоги ст. 43 ЦПК України щодо обов`язку учасників процесу сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню обставин справи, прокурор не повідомив суд, що постановою слідчого Київського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Мазур В.В. від 26 квітня 2019 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42018221080000050 від 13.02.2018 року закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину кримінального правопорушення.

З постанови від 26 квітня 2019 року вбачається, що ОСОБА_4 прийняв спадщину після своєї померлої рідної племінниці ОСОБА_3 шляхом подання у встановлений законодавством 6-місячний строк заяви про прийняття спадщини до 8 ХДНК (за місцем знаходження спадкового майна - квартири ОСОБА_3 - по АДРЕСА_2 ).

У ОСОБА_4 були відсутні на руках оригінали документів, необхідні для оформлення свідоцтва про прийняття спадщини (свідоцтво про її народження та правовстановлюючі документи на квартиру), оскільки квартира перебувала під контролем хатньої робітниці покійної - ОСОБА_6 , яка заявила свої права на спадщину та заволоділа оригіналами вищезазначених документів. При цьому актовий запис про народження ОСОБА_3 не зберігся у зв`язку з частковим збереженням архівів РАГС через події ІІ-ї Світової війни. У зв`язку з вищенаведеним, ОСОБА_4 не міг оформити спадщину у нотаріуса та був змушений звернутися за захистом своїх прав до суду, що поклало початок багаторічній судовій тяганині.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 помер (а/з 628 від 12.01.2009 р.). Після його смерті його правнучка, тобто ОСОБА_1 , у встановлений законодавством 6- місячний строк подала до 6 ХДНК заяву про прийняття спадщини за заповітом (за місцезнаходженням основної частини спадкового майна - квартири ОСОБА_4 по АДРЕСА_3 ). Оформлення на її ім`я свідоцтва про право на спадщину (на квартиру АДРЕСА_1 ) стало можливим після відновлення правовстановлюючих документів на квартиру та доведення факту наявне родинного зв`язку між ОСОБА_28 та ОСОБА_4 . Так, у 2017 році віднайшовся оригінал свідоцтва про народження ОСОБА_30 , який до цього вважався втраченим. Це свідоцтво стало останнім документом, що був необхідний для підтвердження родинного зв`язку між ОСОБА_28 та ОСОБА_4 та для оформлені, свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, на сьогодні у неї перебувають в наявності оригінали документів, що підтверджують родинний зв`язок між ОСОБА_31 та ОСОБА_4 , а саме:оригінал свідоцтва про народження ОСОБА_28 оригінал свідоцтва про народження ОСОБА_4 ;оригінал архівної довідки з Державного архіву Харківської області копією запису у метричній книзі про народження батька ОСОБА_32 - ОСОБА_11 .

Крім того, у зв`язку з тим, що у метричній книзі у записі про народженні батька ОСОБА_9 він записаний як ОСОБА_13 було отримано в Українському бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України експертний висновок, який засвідчив наступне: прізвище “ ОСОБА_33 ” та “ ОСОБА_22 ”, а також імена “ ОСОБА_34 ” та “ ОСОБА_25 ”, зазначені в документах, що підтверджують родинний зв`язок між ОСОБА_35 , ОСОБА_36 та ОСОБА_4 , є ідентичними.

Відповідно до Закону України “Про поховання та похоронну справу” дозвіл сімейне поховання надається лише особам, які є родичами померлого. Саме тому постала необхідність звернення до суду з метою встановлення факту родинного зв`язку між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 (оскільки на той момент свідоцтво про народження ОСОБА_9 ще не було віднайдено).

Направлялися запити до Шостої Харківської державної контори на який отримано відповідь з усіма запитуваними документами. В ході перевірки та аналізу вказаних документів порушень чинного законодавства не виявлено. Вказаний факт відноситься до цивільно-правових відносин і повинен розглядатись в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, зібрані у справі докази спростовують доводи прокурора щодо відсутності спадкоємців на час відкриття спадщини, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог для визнання спадщини відумерлою відсутні.

Враховуючи, що позовні вимоги про визнання спадщини відумерлою задоволенню не підлягають, колегія суддів не вбачає підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу недійсним.

В обґрунтування доводів позовної заяви в цій частині прокурор зазначає, що ОСОБА_1 отримала оспорюване свідоцтво про право на спадщину за № 6-1095 від 02.12.2017 на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.06.2017 року у справ № 638/8048/17, яке в подальшому було скасоване постановою Апеляційного суду Харківської області від 02.05.2018. Відтак, свідоцтво від 02.12.2017, як і подальший договір купівлі-продажу квартири за № 173 від 18.12.2017, підлягають скасуванню в судовому порядку, а квартира АДРЕСА_1 – визнанню її відумерлою спадщиною та передачі її у власність територіальної громади м. Харкова.

Відповідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Цивільні права та обв`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини, так і інші юридичні факти.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Таким чином, визнання Свідоцтва про право на спадщину недійсним, враховуючи відсутність підстав для визнання спадщини відумерлою, не є ефективним способом захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, оскільки не може забезпечити поновлення прав позивача внаслідок його невідповідності змісту порушеного права та характеру спірних правовідносин.

Стосовно відмови у задоволені позовних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним колегія суддів також враховує, що Великою Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), сформульовано правовий висновок, за змістом якого задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не залучив до участі у справі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які також подавали заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , не є підставою для зміни чи скасування судового рішення з урахуванням фактичних обставин справи. Саме по собі подання особою заяви про прийняття спадщини не підтверджує належність її до кола спадкоємців. Дослідженням матеріалів спадкової справи відкритої після смерті ОСОБА_3 вбачається, що спадкоємцем який прийняв спадщину є ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не наділений повноваженнями звертатися до суду з цим позовом, є помилковими.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

ЄСПЛ звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35).

Відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру», у редакції від 20 січня 2018 року, представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта статті 56).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

Системне тлумачення частини четвертої статті 56 ЦПК України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор, пред`явивши позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , обґрунтував його необхідністю збереження та примноження комунальної власності територіальної громади м. Харкова, створення умов для ефективного її використання у зв`язку з реалізацією державної політики в сфері забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та зазначав, що Харківською міською радою після відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 до звернення до суду з цим позовом не вживалися заходи захисту у судовому порядку порушених прав територіальної громади м. Харкова (тобто навів підстави позову).

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, відповідно до якого сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Наведене є підставою для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необгрунованоситі рішення суду є обгрунованими, тому вона підлягає задоволенню, а рішення суду в частині задоволення основного позову - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Харківської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Харківської міської ради.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Київського районнного суду м. Харкова від 05 лютого 2020 року в частині задоволення позову Харківської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Харківської міської ради скасувати.

У задоволені позову Харківської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі – продажу, визнання спадщини відумерлою відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 грудня 2020 року.

Головуючий                                                                                О.Ю.Тичкова

Судді                                                                                            С.С. Кругова

                       Н.П. Пилипчук