Постанова
Іменем України
 
09 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа №2-1741/11
провадження №61-2584св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Фаловської І. М., 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у здійсненні права користування, розпорядження квартирою та виселення; 
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , законними представниками якого є - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у здійсненні права користування, розпорядження квартирою та виселення, 
за касаційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси 
від 30 березня 2017 року у складі судді Шенцевої О. П., та постанову апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П.,  Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М.,
учасники справи:
за позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування, розпорядження квартирою та виселення
 
позивач -  ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_6 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_7 ,
третя особа - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради,
 
за об`єднаним позовом
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , законними представниками якого є: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради,

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
1.   У провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала справа за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , у якій позивач просив усунути йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .
2.   Позовна заява мотивована тим, що за договором купівлі-продажу 
від 12 вересня 1997 року ОСОБА_8 став власником вказаної квартири. Відповідач самоправно вселився у квартиру, користується нею. Добровільно звільнити квартиру відмовляється.
3.    ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.
4.       ОСОБА_1 після смерті   ОСОБА_8 успадкувала квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 28 грудня 2013 року.
5.   Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2014 року ОСОБА_1 залучено до участі у справі в якості правонаступника померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 
6.    ОСОБА_1 позовні вимоги виклала у новій редакції. Судом залучено до участі у справі в якості співвідповідачів дружину відповідача 
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , та їх спільних дітей:  ОСОБА_5 , 1998 року народження (далі - ОСОБА_5 ), ОСОБА_4 , 2006 року народження (далі - ОСОБА_4 ), в інтересах яких діяли їх законні представники: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а в якості третьої особи - Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради.
7.   У травні 2014 року за клопотанням ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи - Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою  АДРЕСА_1 та виселення об`єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , законними представниками якого є ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , за участю третьої особи - Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою  АДРЕСА_2 та виселення.
8.   Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що з 02 квітня 1977 року по 27 червня 2001 року вона та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.
9.   За час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 
1992 року ними була придбана квартира 
АДРЕСА_2 , а на підставі договорів купівлі-продажу 
від 10 листопада 1994 року квартира 
АДРЕСА_1 .
10.   12 вересня 1997 року, під час зареєстрованого шлюбу, ОСОБА_1 із ОСОБА_2 продали квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_8 , а 18 листопада 1997 року, на підставі договору дарування, квартиру АДРЕСА_2 відчужили ОСОБА_11 .
11.   12 квітня 2002 року ОСОБА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_11 успадкувала квартиру 
АДРЕСА_2 , а після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_8 вона успадкувала квартиру 
АДРЕСА_1 .
12.   Спірні квартири об`єднані в одне житлове приміщення. 
13.   29 квітня 2001 року ОСОБА_2 самоправно шляхом зламу дверей вселився у спірні квартири, а у подальшому вселив свою дружину - 
ОСОБА_3 та двох дітей - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .
14.   Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 листопада 2014 року, усунуто ОСОБА_1 перешкоди у здійснені права користування квартирою АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із квартири 
АДРЕСА_2 .
15.   Питання про виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вказаним судовим рішенням не вирішувалось.
16.   Посилаючись на те, що відповідачі без будь-яких законних підстав мешкають у належних їй квартирах, виселятися у добровільному порядку відмовляються, у зв`язку з чим вона не має можливості користуватися належним їй майном, позивач просила позовні вимоги задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
17.   Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 
2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження квартирою 
АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
ОСОБА_5 , 1998 року народження, та ОСОБА_4 , 2006 року народження, в інтересах якого діють його законні представники: 
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , з квартири 
АДРЕСА_1 без надання їм іншого жилого приміщення.
Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження квартирою 
АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , 
2006 року народження, в інтересах якого діють його законні представники: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , з квартири 
АДРЕСА_2 без надання їм іншого жилого приміщення.
18.   Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач 
ОСОБА_2 та інші відповідачі вселилися у квартирі 
АДРЕСА_1 самоправно, без згоди на те її власника.
19.   Місцевий суд також дійшов висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мають законних підстав проживати у належній ОСОБА_1 квартирі АДРЕСА_2 та підлягають виселенню.
20.   Право проживання відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є похідним від права проживання їх батьків - відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тому ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не мають законних підстав мешкати у квартирі АДРЕСА_2 , а тому підлягають виселенню без надання їм іншого житлового приміщення.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
21.   Постановою апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2017 року залишено без змін. 
22.   Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів вірно встановив обставини по справі, відповідні їм правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову. 
23.   Апеляційний суд указав, що висновки суду відповідають статті 41 Конституції України, обставинам справи, ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини та дотриманням норм процесуального закону. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
24.   У касаційній скарзі, поданій у січні 2019 року,  ОСОБА_2 та 
ОСОБА_3 просять скасувати ухвалені у справі судові рішення, провадження в частині вирішення вимог про виселення з квартири  АДРЕСА_1 закрити, в іншій частині відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та  процесуального права.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
25.   Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення є незаконними, необґрунтованими та несправедливими, ухвалені із порушенням норм матеріального та процесуального права. 
26.   Місцевий суд допустив правонаступництво за негаторним позовом, а апеляційний суд при перегляді справи залишив наведене порушення без уваги, та дійшов висновку про виконання судом всіх вимог процесу.
27.   Залишилось поза увагою судів те, що справа стосується житлових прав неповнолітніх, одних з яких вже став під час розгляду справи повнолітнім, але висновок органу опіки та піклування з приводу виселення неповнолітньої дитини у справі відсутній.
28.   Не враховано, що обставини, на які посилається позивач, а саме частина третя статті 116 ЖК Української РСР - самовільне вселення ОСОБА_2 до спірних квартир не доведені належними та допустимими доказами. Для застосування норми необхідна наявність наступних умов: відсутність згоди власника на вселення; систематичне порушення правил співжиття, а вжиття заходів попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.
29.   Аргументом касаційної скарги також указано те, що право на житло захищається статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Відповідачі мають тривалі й тісні зв`язки із вказаним житлом.
 
Доводи інших учасників справи
30.   Доводи відзиву     ОСОБА_1 на касаційну скаргу зводяться до того, що аргументи касаційної скарги є необґрунтованими і безпідставними та спростовуються письмовими доказами наявними у матеріалах справи.
31.   Інші учасники справи відзиву щодо  вимог і змісту касаційної скарги до суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
32.   Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.
33.   Ухвалою  Верховного Суду від 01 грудня 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
34.   З 02 квітня 1977 року  ОСОБА_1  і відповідач ОСОБА_2 по 
27 червня 2001 року перебували в зареєстрованому шлюбі.
35.   За час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 
1992 року ними була придбана квартира 
АДРЕСА_2 , а на підставі договору купівлі-продажу 
від 10 листопада 1994 року  - квартира 
АДРЕСА_1 .
36.   12 вересня 1997 року, під час зареєстрованого шлюбу, ОСОБА_1 із ОСОБА_2 продали квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_8 .
37.   18 листопада 1997 року, на підставі договору дарування ОСОБА_1 із ОСОБА_2 відчужили квартиру 
АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_11 .
38.   У квартиру АДРЕСА_1  
ОСОБА_2 вселився 29 квітня 2001 року поза волею власника ОСОБА_8 . 
39.   12 квітня 2002 року ОСОБА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_11 успадкувала квартиру 
АДРЕСА_2 , а після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_8 вона успадкувала квартиру 
АДРЕСА_1 .
40.   Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05 листопада 2014 року, усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування та розпорядження квартирою 
АДРЕСА_2 шляхом виселення відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , без надання їм іншого житлового приміщення. Питання про виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вказаним судовим рішенням не вирішувалось.
41.   Указаним судовим рішенням встановлено наступні обставини: припинення права власності ОСОБА_2 на квартиру 
АДРЕСА_2 з 18 листопада 1997 року; після зміни власника спірної квартири ОСОБА_2 не набув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда тощо); відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 не є та не були членами сім`ї колишнього власника квартири ОСОБА_11 .
42.   У силу положень частини третьої статті 61 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції, наведені обставини є доведеними та не підлягають судовій оцінці.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
43.   Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
44.   Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
45.   Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
46.   Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги,під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
47.   Частиною першою статті 402 ЦПК України в редакції, чинній на момент подачі касаційної скарги, встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.
48.   Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
49.   Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
50.   Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
51.   Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
52.   Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.
53.   Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів.
54.   Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
55.   Відповідно до вимог статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
56.   Аналогічні положення містяться й у статті 2 ЦПК України у редакції, чинній на час перегляду справи у касаційному порядку.
57.   Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом; стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час перегляду справи у касаційному порядку).
58.   Згідно зі статтею 4 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Такі самі положення містяться у статті 5 ЦПК України у редакції, чинній на час перегляду справи у касаційному порядку.
59.   Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 10 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову до суду; частини перша, третя статті 12 ЦПК України у редакції, чинній на час перегляду справи у касаційному порядку).
60.   Предметом спору у справі, яка переглядається, є усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирами № № 7 і АДРЕСА_1 та виселення, у тому числі малолітньої дитини.
61.   Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 квітня 2018 року витребувано з Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, висновок щодо виселення малолітнього ОСОБА_4 , 2006 року народження, з квартири.
62.   Апеляційний суд проаналізував відповіді на запит суду зі Служби у справах дітей Одеської міської ради та дійшов висновку про можливість розгляду справу за відсутності висновку органу опіки та піклування.
63.   Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
64.   Частиною четвертою статті 19 СК України в редакції чинній на момент перегляду справи апеляційним судом, визначено, що при розгляді судом спорів щодо виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
65.   Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
66.   Апеляційним судом залишено поза увагою те, що цей спір безпосередньо стосується права неповнолітньої дитини на користування житлом, а тому відповідно до статті 19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді такої справи є обов`язковою.
67.   З матеріалів справи вбачається, що апеляційним судом вживались заходи щодо витребування висновку органу опіки та піклування, проти вони не були ефективними.
68.   Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
69.   До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
70.   З обставин справи, встановлних судами попередніх інстанцій, встановлено, що 12 вересня 1997 року, під час зареєстрованого шлюбу, ОСОБА_1 із ОСОБА_2 продали квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_8 , а 18 листопада 1997 року, на підставі договору дарування, квартиру 
АДРЕСА_2 відчужили ОСОБА_11 .
71.   З матеріалів справи слідує, що наведені правочини ОСОБА_2 оспорював у встановленому законом порядку, проте заявлені ним позови залишені без задоволення.
72.   12 квітня 2002 року ОСОБА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_11 успадкувала квартиру 
АДРЕСА_2 , а після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_8 вона успадкувала квартиру 
АДРЕСА_1 .
73.   З матеріалів справи слідує, що відповідачі  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - нова родина відповідача ОСОБА_2 
74.   У ОСОБА_2 з 12 вересня 1997 року припинилось право власності та право користування на квартиру 
АДРЕСА_1 .
75.   Права власності та право користування у ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 припинилось з 18 листопада 1997 року.
76.   Правовою підставою виселення відповідачів ОСОБА_1 зазначала частину третю статті 116 ЖК Української РСР - самовільне зайняття жилого приміщення.
77.   Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився з правовою підставою заявлених позовних вимог. Крім того, у судовому рішенні апеляційного суду наведено норми статті 319, 321 ЦК України, які регулюють питання захисту права власності.
78.   Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
79.   За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
80.   Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
81.   Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
82.   Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
83.   Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
84.   Частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
85.   Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
86.   Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
87.   Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
88.   Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
89.   У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
90.   У пунктах 40-44 рішення ЄСП від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).
91.   Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
92.   Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
93.   Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009-...). 
94.   Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
95.   Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.
96.   Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
97.   У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. 
98.   Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60).
99.   Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
100.        Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про усунення позивачу перешкод у здійсненні права користування та розпорядження спірними квартирами шляхом виселення відповідачів, один із яких є неповнолітня дитина, водночас, суд апеляційної інстанції не дослідив питання на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідачів на користування житловим приміщенням.
101.        Крім того, суд апеляційної інстанції не перевірив чи найкращим чином забезпечуються інтереси малолітньої дитини, чи не становитиме це надмірний тягар, та чи не стане дитина безхатченком.
102.        Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК України), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим.
 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
103.        Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи                    на новий розгляд є порушення норм процесуального права,                                       що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
104.        Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
105.        Оскільки апеляційний суд належним чином не з`ясував фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, то суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень не може ухвалити власне судове рішення.
106.        За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.
2. Постанову апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2018 року скасувати.
3. Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                             В. С. Висоцька
Судді                                                                                       А. І. Грушицький
                                                                                                        І. В. Литвиненко
                                                                                                        Є. В. Петров
                                                                                                        І. М. Фаловська