КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 2610/8196/2012                                                            Головуючий у суді І інстанції Савицький О.А.
Провадження № 22-ц/824/10867/2020                                            Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
25 листопада 2020 року                                                              м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року у справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про заміну сторони виконавчого провадження, заінтересовані особи: товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ,
 
в с т а н о в и в:
 
У січні 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») звернулось до суду з вказаною вище заявою, обґрунтовуючи її тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 8 жовтня 2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») заборгованість за кредитним договором № МL-004/283/2008 від 18 липня 2008 року.
18 грудня 2018 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором № МL-004/283/2008 від 18 липня 2008 року. У зв`язку з цим, відбулася заміна кредитора у зобов`язані, зокрема заявник став новим кредитором у правовідносинах з боржниками, а також новим стягувачем у виконавчому провадженні.
На підставі викладеного, заявник просив суд замінити сторону виконавчого провадження, а саме стягувача - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на його правонаступника - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» з виконання виконавчих листів у справі № 2610/8196/2012
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року заяву задоволено.
Замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 8 жовтня 2013 року в цивільній справі № 2610/8196/2012 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що внаслідок укладення договору факторингу, який недійсним в судовому порядку не визнавався, заявник став правонаступником (новим кредитором) стягувача щодо вимог за кредитним договором № МL-004/283/2008 від 18 липня 2008 року, тому є підстави для заміни сторони у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення суду, яке набрало законної сили.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, боржник ОСОБА_1 через представника - адвоката Бондаря Р.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження відмовити та стягнути із заявника судові витрати.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що заява ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не відповідає процесуальним вимогам, зокрема не містить дати, власноручного підпису чи електронного цифрового підпису директора товариства, на ній поставлено факсиміле, яке суттєво відрізняється від підписів ОСОБА_3 на копіях інших документів, що є підставою для повернення заяви без розгляду.
Судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги відсутність переходу до заявника права грошової вимоги щодо ОСОБА_1 , як поручителя за договором поруки № SR-004/283/2008 від 18 липня 2008 року, а у наданих заявником витягах, які є додатком № 1 до договору факторингу, вказані різні суми заборгованості.
При розгляді заяви про заміну сторони виконавчого провадження, судом також не враховано відсутність підстав для укладення договору факторингу від 18 грудня 2018 року, оскільки у 2011 році уже було укладено один договір факторингу, який відповідно до статті 1083 ЦК України не встановлював можливості наступного відступлення права вимоги.
Суду не надано доказів щодо реалізації та виконання умов договору факторингу, в тому числі акту приймання-передачі реєстру боржників, адже всі додатки та додаткові угоди до договору складають його невід`ємну частину, як і не надано доказів повідомлення боржників про здійснене відступлення прав вимоги згідно з цим договором факторингу. Тобто, доказів реальності настання наслідків (отримання фактором права вимоги) за договором факторингу не надано.
Судом повністю проігноровано дані щодо реалізації ТОВ «ОТП Факторинг Україна» предмета іпотеки на прилюдних торгах та направлення за рахунок його продажу коштів на рахунок стягувача, що зумовлює закінчення виконавчого провадження. Однак, поданням заяви у даній справі ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» фактично хоче поновити виконавче провадження і стягнути із ОСОБА_1 кошти, які стягувати уже незаконно.
Відзиви учасників справи на апеляційну скаргу до суду не надходили.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 8 жовтня 2013 року у цивільній справі № 2610/8196/2012 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-004/283/2008 від 18 липня 2008 року в сумі 113 789,45 швейцарських франків, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 23 вересня 2013 року складає 996 856,46 грн, неустойку в сумі 3 431 726,27 грн, а всього 4 428 582,73 грн. Також стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в рівних частках на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судовий збір в сумі 3 441,00 грн, тобто по 1 720,50 грн з кожного (а.с. 92-94, т. 2).
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 грудня 2013 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_1 , відхилено, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 8 жовтня 2013 року залишено без змін (а.с. 169-173, т. 2).
На виконання вказаного рішення представнику ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було видано виконавчі листи № 2610/8196/2012 від 8 травня 2014 року (а.с. 181, т. 2).
18 грудня 2018 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (клієнт) та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (фактор) було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого клієнт передає (відступає) фактору право грошової вимоги, а фактор приймає право грошової вимоги, що належить клієнту, і стає кредитором за кредитними договорами. За цим договором фактор одержує право замість клієнта вимагати від боржників належного виконання всіх зобов`язань за кредитними договорами (а.с. 238-240, т. 2).
Згідно з даними реєстру боржників, що є додатком № 1 до договору факторингу від 18 грудня 2018 року та підписаний його сторонами, під № 965 значиться кредитний договір № МL-004/283/2008 від 18 липня 2008 року, укладений з ОСОБА_2 , та договір поруки № SR-004/283/2008 від 18 липня 2008 року, укладений з ОСОБА_1 (а.с. 100-102, т. 3).
Зазначена інформація також міститься й у витязі з додатку № 1 до договору факторингу від 18 грудня 2018 року (а.с. 240, т. 2, а.с. 103, т. 3)
Відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
За частиною першою статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
У відповідності до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
За змістом статей 442, 512 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником.
Виходячи із цих норм, зокрема, пунктів 1, 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.
Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.
У разі такої заміни кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.
Зазначений висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року в справі № 6-122цс13, Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 6-1355/10, 5 грудня 2018 року в справі 643/4902/14.
Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.
Крім того, частиною п`ятою статті 442 ЦПК України передбачено, що положення статті 442 ЦК України (заміна сторони виконавчого провадження) застосуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.
Тобто, вказана норма закону має імперативний характер, оскільки в ній прямо визначено правило поведінки, а саме заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження, а не замінювати сторону виконавчого провадження лише у відкритому виконавчому провадженні чи за інших обставин.
За таких обставин звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу стягувача відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження».
Таким чином, замінюючи стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення суду, суд першої інстанції, врахувавши вимоги статей 512, 514 ЦК України та статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», обґрунтовано виходив з того, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на підставі укладеного договору факторингує правонаступником і отримало всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.
Суд врахував, що по своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії виконання судового рішення. Заміна сторони правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження».
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для заміни сторони виконавчого провадження з виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 8 жовтня 2013 року в цивільній справі № 2610/8196/2012, а саме: стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».
Доводи апеляційної скарги про те, що заява ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не відповідає вимогам статті 183 ЦПК України, а саме не містить власноручного підпису чи електронного цифрового підпису директора товариства, спростовуються матеріалами справи, згідно яких вбачається, що заяву про заміну сторони виконавчого провадження підписано директором ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» Правником О.П., який відповідно до наказу № 12/05-14 від 12 травня 2014 року та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є керівником даного товариства (а.с. 237, 240б-241а, т. 2).
Необгрунтованими є доводи апеляційної скарги про відсутність переходу до заявника права грошової вимоги щодо ОСОБА_1 , як поручителя за договором поруки № SR-004/283/2008 від 18 липня 2008 року з огляду на зміст рішення суду у даній справі, яке набрало законної сили, договору факторингу від 18 грудня 2018 року і реєстру боржників, що є додатком № 1 до цього договору, а також забезпечувальний характер договорів поруки, за якими поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
Посилання представника боржника на те, що розмір заборгованості у наданих заявником витягах, які є додатком № 1 до договору факторингу, різниться між собою також не можуть слугувати належною підставою для відмови в заміні сторони, оскільки у будь-якому випадку до заявника перейшло право вимоги тієї суми боргу, яка встановлена відповідним судовим рішенням.
Як встановлено судами під час розгляду цивільної справи № 2610/8196/2012 по суті спору, 18 березня 2011 року між «ОТП Факторинг Україна» (покупець) та ПАТ «ОТП Банк», яке є правонаступником ЗАТ ОТП Банк» (продавець), було укладеного договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого продавець продав (переуступив) покупцю права на кредитний портфель, який відповідно до витягу з додатку № 1 до договору купівлі-продажу кредитного портфелю включає в себе і кредитний договір № МL-004/283/2008 від 18 липня 2008 року, а покупець прийняв такий кредитний портфель та зобов`язався сплатити на користь продавця винагороду.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що договір купівлі-продажу кредитного портфелювід 18 березня 2011 рокуза правовою природою є договором факторингу, а тому укладення договору факторингу від 18грудня 2018 року суперечить нормі статті 1083 ЦК України, з огляду на таке.
У статті 1077 ЦК України зазначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
При цьому, основною відмінністю договору факторингу від інших договорів відступлення права вимоги є його оплатний характер зі сторони клієнта (особи, яка передає право вимоги), тобто те, що він має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй в розпорядження визначеної суми грошових коштів за окрему відповідну плату, розмір якої визначається договором. До того ж право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язань клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Факторинг є фінансовою послугою в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», тобто операцією з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку.
Таким чином, основні права та обов`язки сторін за цим договором полягають у здійсненні фінансування з метою отримання прибутку шляхом передачі грошових коштів іншій стороні за плату, обумовлену договором, а відступлення права вимоги є складовою частиною господарської операції.
Крім того, факторинг становить регулярно здійснювану операцію,згідно якої на фактора покладаються певні додаткові обов`язки та який діє і після того, як фактор виплатив клієнту кошти, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту, коли боржник виплатив факторові кошти за первісним договором.
Разом з тим, статтею 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Аналіз статей 512, 1077 ЦК України свідчить про те, що цивільне право розмежовує правочин, предметом якого є відступлення права вимоги, а саме: договори з відступлення права вимоги (договори цесії) та договори факторингу.
Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги.
У такому випадку на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки статтею 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.
При відступлені права вимоги до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено законом або договором (стаття 514 ЦК України).
Однією з відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення права вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін на права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає у передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними.
Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє також після того, як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що правова природа договору купівлі-продажу майнових прав, щодо укладення якого вказує боржник, є іншою, а саме: він не є договором факторингу у розумінні чинного законодавства, а є договором купівлі-продажу вимоги.
Окрім того, з аналізу договору купівлі-продажу від 18 березня 2011 року не вбачається застереження щодо неможливості подальшого відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами (а.с. 26-33, т. 1).
Варто також зазначити, що під час перегляду справи не встановлено даних про те, що укладений між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» договір факторингу у встановленому законом порядку визнаний недійсним, тому він вважається правомірним.
У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
В разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Таким чином право вимоги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» за кредитним договором № МL-004/283/2008 від 18 липня 2008 року, яке виникло у нього на підставі договору факторингу від 18 грудня 2018 року, презюмується.
На підтвердження переходу права вимоги за договором факторингу заявником також було надано суду копію платіжного доручення № Т284002665 від 11 січня 2019 року (а.с. 104, т. 3).
Що стосується посилань представника боржника на те, що ОСОБА_1 не було повідомлено про здійснене відступлення прав вимоги згідно з цим договором факторингу, то відповідно до положень статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо ж боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредитору є належним виконанням.
Тобто, неповідомлення боржника про відступлення права вимоги ніяким чином не впливає на результат вирішення питання заміни сторони виконавчого провадження у судовому порядку, а є наслідком того, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.
Не має правового значення для правильного вирішення заявленого питання також посилання апеляційної скарги щодо реалізації ТОВ «ОТП Факторинг Україна» предмета іпотеки на прилюдних торгах та направлення за рахунок його продажу коштів на рахунок стягувача, що зумовлює закінчення виконавчого провадження, оскільки як зазначалося вище процесуальне правонаступництво є наступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин, а не тільки заміна сторони в межах відкритого виконавчого провадження чи за інших обставин. 
При цьому матеріали справи свідчать про те, що виконавчі провадження відносно боржників, що здійснюються Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не є закінченими і станом на 5 червня 2020 року перебували на примусовому виконанні (а.с. 105, 106, т. 3.)
Виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду, завершальною стадією судового провадження і неможливість виконати рішення суду призведе до порушення прав стягувача, гарантованих статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення заяви про заміну сторони виконавчого провадження, оскільки ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на підставі укладеного з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договору факторингу набуло право вимоги заборгованості за кредитним договором, яка стягнута відповідним рішення суду, що набрало законної сили.
Отже, районний суд правильно встановив правову природу питання заміни сторони виконавчого провадження, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, а ухвала суду першої інстанції щодо задоволення заяви ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про заміну сторони (стягувача) виконавчого провадження у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.
У відповідності до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                    Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                               С.А. Голуб

                                                                                                         Д.О. Таргоній