Постанова
Іменем України 
24 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 718/3435/19
провадження № 51-4283 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                ОСОБА_5 ,
захисника                                                               ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника            ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Чернівецького апеляційного суду від 31 серпня 2020 року у кримінальному провадженні                    № 12019260000000386 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уроджеця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
 
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 23 червня        2020 року ОСОБА_7 (неповнолітнього на час вчинення злочину) засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки               6 місяців без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі статей 75, 104 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.
Вказане кримінальне провадження розглянуто із застосуванням положень                          ч. 3 ст. 349 КПК України.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 04 листопада      2019 року близько 00:10, керуючи технічно несправним автомобілем «ВАЗ 2103»,      д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись у темну пору доби по автодорозі 0-26111 сполученням Ошихліби-Ставчани поза межами населеного пункту с. Гаврилівці Кіцманського району Чернівецької області, проявив неуважність і самовпевненість, не врахував технічного стану транспортного засобу та дорожньої обстановки, унаслідок чого втратив керування автомобілем, виїхав за межі проїжджої частини, де допустив зіткнення з деревом. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир      ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, пасажир ОСОБА_9 – тяжкі тілесні ушкодження, а пасажир ОСОБА_10 від отриманих травм померла на місці пригоди.
Вироком Чернівецького апеляційного суду від 31 серпня 2020 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_11 задоволено частково, а вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 23 червня 2020 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасовано.
Ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. ОСОБА_7 взято під варту в залі суду.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 ставить питання про скасування вироку апеляційного суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Вказує, що, призначаючи покарання, апеляційний суд врахував лише тяжкість вчиненого злочину та обтяжуючу покарання обставину, при цьому не надав належної оцінки особі засудженого та обставинам, що пом`якшують йому покарання. Зокрема, поза увагою апеляційного суду залишилась відсутність негативних характеристик за місцем проживання засудженого, досудова доповідь органу пробації про низький рівень ризику повторного вчинення ним злочину, думка потерпілих, які не мають претензій до ОСОБА_7 . Зазначає, що вказані обставини апеляційний суд врахував лише при призначенні ОСОБА_7 мінімального покарання. Наголошує, що засудженому всього вісімнадцять років, за місцем навчання характеризується позитивно, є доброю, чесною і трудолюбивою особою, яка лише починає свій життєвий шлях, є єдиним, хто допомагає хворій матері по господарству. Крім того, захисник вважає, що ОСОБА_7 вже є покараним, оскільки його діями спричинено смерть рідної сестри, заподіяно тілесні ушкодження найкращому другу та родичу. Також захисник просить врахувати, що злочин ОСОБА_7 вчинив випадково, оскільки рухався за поганих погодніх умов та наткнувся на перешкоду – погане дорожнє полотно, при цьому автомобіль, яким він керував, був технічно несправним. Просить звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі статей 75, 104 КК України.
Позиції інших учасників судового провадження 
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримала касаційну скаргу, просила її задовольнити. Прокурор  ОСОБА_5  просила вирок апеляційного суду залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Мотиви суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, й правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Доводи касаційної скарги захисника про порушення апеляційним судом загальних засад призначення покарання та його надмірну суворість, на думку колегії суддів, є непереконливими з огляду на наступне.
Відповідно до статей 404, 407 КПК України апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 КПК України.
Вирішуючи питання про скасування або зміну вироку місцевого суду, суд апеляційної інстанції має керуватися положеннями статей 408, 420 КПК України.
Зокрема, положеннями ч. 2 ст. 420 КПК України передбачено, що вирок суду апеляційної інстанції має відповідати загальним вимогам до вироків, визначеним      ст. 374 КПК України.
Тобто, вимоги кримінального процесуального закону у їх взаємозв`язку передбачають, що апеляційний суд зобов`язаний перевірити всі доводи, наведені в апеляційних скаргах, врахувати позицію сторін кримінального провадження і учасників судового розгляду, дати у своєму рішенні на них вичерпну відповідь та у випадку незгоди з ними зазначити підстави їх необґрунтованості.
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, апеляційний суд вказав, що доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є слушними.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому. Разом з тим з огляду на дискреційні повноваження суд також вправі звільнити особу від відбування призначеного покарання з випробуванням за наявності для цього підстав.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_7 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі та звільняючи від його відбування з випробуванням, виходив з того, що засуджений вчинив тяжкий злочин з необережності, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, за місцем навчання характеризується позитивно. Також судом враховано думку потерпілих, які не мають претензій до ОСОБА_7 .
Обставинами, які пом`якшують покарання засудженому, судом визнано щире каяття, добровільне відшкодування заподіяного збитку, вчинення злочину у неповнолітньому віці. Обставиною, яка обтяжує покарання засудженому, визнано вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Перевіряючи вирок суду першої інстанції, апеляційний суд вказав, що з огляду на характер вчиненого ОСОБА_7 злочину місцевий суд правильно призначив йому покарання у виді позбавлення волі. Разом з тим звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Так, апеляційний суд зазначив, що злочин ОСОБА_7 хоч і вчинено з необережності, однак останній, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не маючи права керувати транспортними засобами, проявив самовпевненість та свідомо сів за кермо автомобіля, що призвело до непоправних тяжких наслідків.
З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що звільнення       ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі статей 75, 104 КК України є безпідставним.
Колегія суддів погоджується з такими твердженнями апеляційного суду та вважає, що ОСОБА_7 , усвідомлюючи про відсутність у нього водійського посвідчення, що не дає йому права сідати за кермо автомобіля та свідчить про відсутність відповідних навиків керування джерелом підвищеної небезпеки, тим більше перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, відверто ігноруючи те, що своїми діями він ставить під загрозу життя та здоров`я інших осіб, проявив надмірну самовпевненість та явно переоцінив свої здібності щодо можливості керувати транспортним засобом за таких обставин, що в сукупності призвело до травмування двох осіб та загибелі однієї особи.
А тому, на думку колегії суддів, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення засудженого ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та правильно призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.
На переконання колегії суддів, неякісне дорожнє полотно, погані погодні умови, несправність транспортного засобу в даному випадку жодним чином не зменшують суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_7 злочину.
Також колегія суддів вважає, що посилання захисника на те, що ОСОБА_7 вже покараний за свої дії, є молодою і трудолюбивою людиною, яка характеризується лише позитивно, а також на відсутність претензій з боку потерпілих не впливають на правильність призначеного апеляційним судом покарання, яке є мінімальним, а тому не свідчить про його надмірну суворість, про що наголошує захисник у своїй скарзі.
До того ж у розумінні статей 314, 314-1 КПК України досудова доповідь представника персоналу органу пробації складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про розмір покарання та має виключно рекомендаційний характер, яку суд може врахувати виходячи із своїх дискреційних повноважень.
А тому доводи захисника про те, що апеляційним судом під час призначення покарання проігноровано висновок органу пробації про низький рівень ризику вчинення ОСОБА_7 злочину, є безпідставними.
Крім того, колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням легковажної протиправної поведінки засудженого, тяжких та невідворотних наслідків у вигляді смерті молодої дівчини уникнення ОСОБА_7 реального покарання негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями, необхідності суворо дотримуватися та виконувати вимоги встановлених правил дорожнього руху.
Враховуючи вказані обставини в їх сукупності, а також ті, про які наголошує захисник у своїй касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що призначене засудженому ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових злочинів, справедливим і таким, що не суперечить ст. 65 КК України.
Призначене ОСОБА_7 апеляційним судом покарання з огляду на вимоги          ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.
Таким чином, не вбачається підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через його суворість, про що захисник вказує у своїй касаційній скарзі, як і не вбачається підстав для застосування положень статей       75, 104 КК України та звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.
Вирок суду апеляційної інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим, відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК України, підстав для його скасування чи зміни в ході касаційного розгляду не встановлено.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, то касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Чернівецького апеляційного суду від 31 серпня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                          ОСОБА_3