Ухвала
24 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 541/1512/19
провадження № 61-12148ск20
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 березня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Пазинич Руслан Вікторович, ОСОБА_3 , про визнання заповіту недійсним,
ВСТАНОВИВ:
11 серпня 2020 року подана касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 березня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 липня 2020 року.
Ухвалою Верховного Суду від 3 вересня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків. 
Заявнику необхідно було подати до суду виправлену касаційну скаргу, оформлену у відповідності до вимог статті 392 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, зазначивши у ній обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України; вказати повне ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , його місце проживання чи перебування.
Копія ухвали Верховного Суду від 3 вересня 2020 року направлялася рекомендованим листом із повідомленням про вручення поштового відправлення на адресу, зазначену ОСОБА_1 у касаційній скарзі. 
Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення разом із копією зазначеної ухвали повернено до касаційного суду без вручення адресату з незалежних від суду причин у зв`язку із «закінченням терміну зберігання».
Суд касаційної інстанції повторно направив рекомендованим листом із повідомленням про вручення поштового відправлення копію ухвали від 3 вересня 2020 року на адресу, зазначену ОСОБА_1 у касаційній скарзі.
Копію ухвали суду від 3 вересня 2020 року ОСОБА_1 отримав 30 листопада 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 
11 грудня 2020 року до касаційного суду від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга в іншій редакції, яка не відповідає вимогам 
пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України. 
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої 
статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої 
статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Підставою касаційного оскарження рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 березня 2020 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 20 липня 2020 рокузаявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
У випадку визначення підставою касаційного оскарження судових рішень пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено висновок щодо застосування норми права, із зазначенням, у чому саме полягає невідповідність оскаржених судових рішень сформованій практиці у подібних правовідносинах. 
Касаційна скарга ОСОБА_1 не містить посилань на постанови Верховного Суду, тому, вивчивши зміст касаційної скарги, касаційний суд дійшов висновку про відсутність у ній підстав касаційного оскарження судового рішення.
Крім того, у касаційній скарзі, поданій на виконання вимог ухвали від 3 вересня 2020 року,  ОСОБА_1 не зазначено повне ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , його місце проживання чи перебування.
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається. 
Оскільки заявником недоліки касаційної скарги належним чином не усунено, вказане свідчить про невиконання ним вимог ухвали Верховного Суду від 3 вересня 2020 року, щоперешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою і є підставою для визнання касаційної скарги неподаною та повернення її заявнику.
Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 березня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 липня 2020 року вважати неподаною і повернути заявнику.
Заявнику надіслати копію ухвали разом з доданими до касаційної скарги матеріалами, іншим учасникам справи надіслати копію ухвали.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                                     С. О. Карпенко