ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

22 грудня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/2751/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
 головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
          суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року (суддя Врона О.В.) у справі №160/2751/20 за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Криворізької міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

                                                    в с т а н о в и В :
       
ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просив:
- визнати бездіяльність виконавчого комітету Криворізької міської ради з видачі йому посвідчення реабілітованого відповідно до   Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”   протиправною;
- визнати бездіяльність виконавчого комітету Криворізької міської ради з нарахування та виплати йому компенсації як реабілітованому протиправною;
- зобов`язати виконавчий комітет Криворізької міської ради здійснити нарахування та виплатити йому компенсацію як реабілітованому відповідно до   Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”;
- стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 50 000 гривень.
В обгрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що він є реабілітованою особою, що підтверджується рішенням Національної комісії з реабілітації від 27.08.2019 року. Позивач звертався до Криворізького міського голови та до Департаменту соціальної політики виконавчого комітету Криворізької міської ради із заявами про видачу посвідчення реабілітованого та виплату грошової компенсації. Проте, позивачу було відмовлено у видачі посвідчення реабілітованого та у виплаті грошової компенсації. Позивач вважав дії відповідача протиправними, у зв`язку з чим звернувся із позовом до суду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року позов задоволено частково, а саме:
визнано протиправною бездіяльність виконавчого комітету Криворізької міської ради щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 про нарахування та виплату компенсації як реабілітованій особі;
зобов`язано виконавчий комітет Криворізької міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату компенсації реабілітованій особі, з урахуванням правової позиції, викладеної в цьому рішенні суду, та прийняти обґрунтоване рішення за результатами розгляду.
В іншій частині позову відмовлено.
Рішення суду, в частині задоволених позовних вимог, мотивовано встановленими 
обставинами справи, які свідчать про неналежний розгляд заяви позивача щодо виплати компенсації реабілітованій особі. Такі висновки суд першої інстанції зробив ураховуючи право реабілітованої особи на отримання компенсації та обов`язку органу місцевого самоврядування виплатити таку компенсацію за рахунок місцевого бюджету. Посилання відповідача на відсутність таких виплат у затвердженому на 2020 році місцевому бюджеті, суд першої інстанції визнав безпідставними, оскільки відповідач не був позбавлений можливості звернутися до органів виконавчої влади з відповідним запитом, оскільки такі виплати здійснюються на виконання державної програми щодо соціального захисту реабілітованих осіб.
Визначаючи спосіб захисту порушеного права, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що належним та достатнім способом захисту права є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду. При цьому суд зазначив, що зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію, за відсутності будь-якого рішення відповідача з цього приводу, буде втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Рішення суду, в частині незадоволених позовних вимог, мотивовано встановленими обставинами справи, які не дають підстав стверджувати про те, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність при вирішенні питання щодо видачі позивачу посвідчення реабілітованої особи. Такі висновки суд обґрунтував тим, що відповідачем, після надходження відповідної заяви позивача, було вчинено дії щодо роз`яснення порядку видачі такого посвідчення та в подальшому, після надходження відповідних роз`яснень, посвідчення позивачу було видано.
Крім цього, судом відмовлено у задоволенні позову, в частині відшкодування моральної шкоди. З цього приводу суд зазначив те, що позивачем не було доведено як самого факту заподіяння моральної шкоди так і розміру компенсації за заподіяну моральну шкоду, який заявлено позивачем до стягнення.
Не погодившись з рішенням суду, в частині незадоволених позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції, в частині незадоволених позовних вимог та прийняти нову постанову про задоволення позову щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплати компенсацію реабілітованій особі та в частині відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що суд першої інстанції, встановивши порушення прав позивача у спірних відносинах, вибрав не ефективний спосіб захисту порушеного права, який фактично не відновлює права, за захистом якого звернувся позивач. З цього приводу позивач посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно вказав на дискреційні повноваження відповідача, оскільки у спірних відносинах відповідачем допущено неправомірну бездіяльність, наслідком чого є зобов`язання відповідача вчинити дії, вчинення яких призвело б до фактичного поновлення порушеного права. В частині відмови судом у стягненні з відповідача компенсації за заподіяну моральну шкоду, позивач посилається на те, що суд не дослідив обставин, які свідчать про заподіяння моральної шкоди, що полягає у психологічних стражданнях та переживаннях позивача, які він зазнав у зв`язку з неправомірними діями відповідача.
У відзиві відповідач просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення. При цьому, не оскаржуючи рішення в частині задоволених позовних вимог, відповідач просить ухвалити нове рішення, в частині визнання протиправною бездіяльності виконавчого комітету міської ради, мотивуючи це тим, що відповідачем не було допущено бездіяльності у спірних відносинах.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.311 КАС України.
Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що позивач – ОСОБА_1 є реабілітованою особою та має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України “Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні”.
Рішення щодо визнання позивача реабілітованою особою прийнято 27.08.2019р. Національною комісії з реабілітації.
З метою отримання посвідчення реабілітованого позивач 17.10.2019 року звертався до голови виконкому Криворізької міської ради та до директора департаменту управління праці та соціального захисту населення міськвиконкому м. Кривий Ріг з відповідними заявами.
На своє звернення позивач отримав лист від виконкому Криворізької міської ради, в якому повідомлено про те, що оскільки на теперішній час питання щодо видачі посвідчення реабілітованій особі не врегульовано на законодавчому рівні, то виконком Криворізької міської ради звернувся за відповідними роз`ясненнями до Міністерства соціальної політики України.
Встановлені обставини справи також свідчать про те, що   відповідач звернувся з листами до Міністерства соціальної політики від 29.10.2019 року №3/14/7460, від 22.01.2020 року №3/14/541, до Міністерства юстиції України від 29.10.2019 року №3/14/7459, до Українського інституту національної пам`яті від 10.01.2020 року №13/14/217, від 22.01.2020 року №3/14/541, до Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 24.01.2020 року №5/14/625, від 18.02.2020 року №20/14/1265, в яких просив роз`яснити:
- чи мають органи місцевого самоврядування використовувати в роботі постанову Кабінету Міністрів України від 24.06.1991 року №48 “Про заходи щодо реалізації Закону Української РСР “Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні”;
- де можна отримати бланки посвідчень, форма яких затверджена вказаною постановою;
- чи планується затвердження нових зразків посвідчень для реабілітованих та потерпілих від репресій;
- чи мають право органи місцевого самоврядування до врегулювання на законодавчому рівні вказаного питання самостійно затверджувати форми посвідчень і виготовляти їх;
- чи можлива видача органами місцевого самоврядування тимчасових довідок на період відсутності нових посвідчень.
На вказані звернення відповідач фактично отримав відповідь, що видача і виготовлення посвідчень реабілітованої особи покладається на виконавчі органи сільських, селищних, міських рад та об`єднаних територіальних громад. Форма і опис такого посвідчення затверджена чинною постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.1991 року №48 “Про заходи щодо реалізації Закону Української РСР “Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні”. На теперішній час здійснюються заходи щодо законодавчого врегулювання та удосконалення порядку видачі відповідних посвідчень.
Після отриманих роз`яснень, Управлінням праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради 19.03.2020 року видано посвідчення реабілітованого ОСОБА_1 .
Крім цього, встановлені обставини справи свідчать про те, що 24.01.2020 року позивач звернувся до голови виконкому Криворізької міської ради із заявою на одержання грошової компенсації згідно Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”.
Листом від 07.02.2020 року за вих. №06-01-04-07-М-31-П Департаментом соціальної політики виконкому Криворізької міської ради повідомлено позивачу, що виплата цієї грошової компенсації проводиться за рахунок коштів місцевого бюджету. Враховуючи те, що місцевий бюджет на 2020 рік сформовано у 2019 році, а позивач порушив питання тільки зараз, кошти на виплату вказаної компенсації місцевим бюджетом на 2020 рік не передбачені.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо невидачі посвідчення реабілітованого та невиплати відповідної компенсації, позивач звернувся до суду з цим позовом.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Так, визначаючи межі апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з того, що рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем, оскаржено в частині незадоволених позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплати компенсацію реабілітованій особі та в частині відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції надається оцінка рішенню суду, на предмет його законності та обґрунтованості, в частині незадоволених позовних вимог, що стосуються зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсації як реабілітованій особі та відшкодування з відповідача заподіяної моральної шкоди.
Суд першої інстанції, визначивши право позивача на отримання компенсації у відповідності до вимог Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», що не заперечується відповідачем, зазначив про те, що обов`язок по виплаті компенсації покладається на органи місцевого самоврядування, яким і спірному випадку є відповідач.
Порядок виплати компенсації реабілітованим особам встановлений постановою КМУ від 18 лютого 1993р. №112.
Вказаним Порядком визначено як процедуру розгляду заяв про виплату компенсацій так і орган, який уповноважений такі заяви розглядати.
Так, п.8 Порядку визначено, що заяви про виплату грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості розглядаються комісіями, які надсилають прийняте рішення для виконання відповідним фінансовим органам, юридичним або фізичним особам. 
Встановивши те, що будь-якого рішення відносно поданої заяви позивача про виплату компенсації прийнято не було, суд першої інстанції дійшов висновку про допущену відповідачем бездіяльність у спірних відносинах.
Оскільки відповідачем рішення суду першої інстанції не оскаржується, то суд апеляційної інстанції не надає оцінку таким висновкам суду першої інстанції на їх відповідність, зокрема, положенням постанови КМУ від 18 лютого 1993р. №112, в частині уповноваженого органу щодо розгляду заяв про виплату компенсації.
Відсутність прийнятого рішення за наслідками розгляду заяви позивача, стало підставою для зобов`язання судом першої інстанції відповідача повторно розглянути заяву позивача. При цьому, судом першої інстанції зазначено, що зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію, за відсутності будь-якого рішення відповідача з цього приводу, буде втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
З такими висновками суду першої інстанції не погодився позивач, який в апеляційній скарзі наполягає на тому, що оскільки у спірних відносинах відповідачем допущено неправомірну бездіяльність, то наслідком цього є зобов`язання відповідача вчинити дії, вчинення яких призвело б до фактичного поновлення порушеного права.
З приводу поданої позивачем апеляційної скарги суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.
Дискреційні повноваження – це комплекс прав і зобов`язань представників влади, як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.
Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.
Оскільки у спірному випадку рішення, відносно поданої позивачем заяви, прийнято не було, то суд першої інстанції обґрунтовано зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву позивача. При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання відповідача на відсутність коштів для виплати компенсації у затвердженому на 2020 рік місцевому бюджету, не може бути обґрунтованою підставою для невиплаті особі такої компенсації.
З цих підстав суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги позивача, в частині ухваленні рішення саме про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію позивачу.
Щодо рішення суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
  Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини, визначається одним із засобів юридичного захисту.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України). 
Моральна шкода може полягати у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. 
Тобто, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. 
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. 
Вирішуючи спір, в цій частині заявлених вимог, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не було доведено, в чому полягає моральна шкода, яка заподіяна позивачу та який її розмір.
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує і те, що у спірних відносинах, які мають певну законодавчу невизначеність, відповідач вживав необхідних заходів щодо розгляду звернень позивача, а саме направляв відповідні звернення до компетентних органів щодо роз`яснень  повноважень органу місцевого самоврядування по реалізації положень Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». І з відповідей на вказані звернення вбачається, що на теперішній час чинне законодавство має певні недоліки, які підлягають усуненню шляхом прийняття відповідних нормативно-правових актів.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, в частині заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди, а сам факт тривалої видачі позивачу посвідчення реабілітованої особи, факт відсутності коштів в органу місцевого самоврядування для виплати відповідної компенсації, не може розцінюватися судом як порушення прав позивача відповідачем, які призвели до завдання моральної шкоди.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення. а рішення суду, в оскаржуваній частині, без змін.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

 Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року у справі №160/2751/20 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному поряду у випадках та строки, передбачені ст.328, 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 22.12.2020р.
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк