Справа № 143/591/20
Провадження № 22-ц/801/1924/2020
Категорія: 32
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко А. В.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 жовтня 2020 року	Справа № 143/591/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
       головуючого Сопруна В.В.,
       суддів Войтка Ю.Б., Матківської М.В., 
               за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,
               за участю сторін: представника ТОВ «Погребищенське» - Щавінського К.С., відповідачів ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  та їх представника ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №143/591/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Погребищенське» до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про переведення прав та обов`язків орендаря, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2020 року, яке ухвалене суддею Бойко А.В. в приміщенні Погребищенського районного суду Вінницької області о 13 год 22 хв, повний текст складено 18 вересня 2020 року, 

в с т а н о в и в :

В червні 2020 року ТОВ «Погребищенське» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про переведення прав та обов`язків орендаря, мотивуючи позов тим, що 15 листопада 2009 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Погребищенське» було укладено Договір оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,5683 га (кадастровий номер 0523484700:04:001:0024), яка розташована на території Розкопанської сільської ради Погребищенського району Вінницької області.
Сторони погодили строк дії Договору на 10 років. Договір зареєстрований у Вінницькій регіональній філії центру ДЗК, про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі було вчинено запис від 20 липня 2010 року за № 041005100049.
У відповідності до умов Договору оренди землі від 15 листопада 2009 року, а також положень Закону України «Про оренду землі», ТОВ «Погребищенське» реалізувало переважне право перед іншими особами на поновлення договору оренди землі.
Однак, 20 січня 2020 року, в період дії договору від 15 листопада 2009 року, ОСОБА_1 уклав Договір оренди землі від 20 січня 2020 року з ОСОБА_2 , тим самим проігноровано переважне право ТОВ «Погребищенське» на поновлення договору оренди землі. 
30 січня 2020 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0523484700:04:001:0024 строком на 10 років.
Таким чином, ТОВ «Погребищенське» вважає, що було порушено його переважне право на укладення договору оренди землі, тому просило перевести права і обов`язки орендаря за Договором оренди землі від 20 січня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2020 року позов задоволено.

Переведено на ТОВ «Погребищенське» права і обов`язки орендаря за Договором оренди землі від 20 січня 2020 року (запис від 30 січня 2020 року №35435023), який укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,5683 га (кадастровий номер 0523484700:04:001:0024), яка розташована на території Розкопанської сільської ради Погребищенського району Вінницької області. Стягнуто з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Погребищенське» по 1051 грн судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  - ОСОБА_3  подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що ефективним способом захисту, який забезпечуватиме відновлення порушеного переважного права ТОВ «Погребищенське», є переведення прав та обов`язків орендаря, який потрібно застосовувати за аналогією закону (статті 8, 362 ЦК України).

Колегія суддів, не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Погребищенське» 15 листопада 2009 року було укладено Договір оренди земельної ділянки, площею 3,5683 га (кадастровий номер 0523484700:04:001:0024) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Розкопанської сільської ради Погребищенського району Вінницької області (а.с.6 - 7).

Вказаний Договір був зареєстрований у Вінницькій регіональній філії центру ДЗК, про що у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі було вчинено запис від 20 липня 2010 року за № 041005100049 (а.с.7).

Згідно п. 8 Договору, договір укладено на 10 років та він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (п. 41 Договору).

У травні 2020 року позивачем ТОВ «Погребищенське» на адресу ОСОБА_1 направлено лист-повідомлення про поновлення договору оренди землі, у якому відповідача ОСОБА_1 повідомлено про бажання позивача скористатись своїм переважним правом на поновлення договору оренди землі та додано проект додаткової угоди до договору оренди землі (а.с.12 - 13).

20 січня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди вказаної земельної ділянки (а.с.10) та 30 січня 2020 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0523484700:04:001:0024 строком на 10 років (а.с.16 - 17).
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина друга статті 16 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом про захист свого порушеного права на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк, ТОВ «Погребищенське» посилалось на невизнання орендодавцем його права, передбаченого статтею 33 Закону України «Про оренду землі», внаслідок чого останнім було укладено договір оренди цієї самої земельної ділянки з іншим орендарем. 
За змістом статті 33 Закону України «Про оренду землі» по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення  договору оренди землі на новий строк. Реалізація зазначеного переважного права на поновлення договору оренди можлива лише за умови дотримання встановлених цією нормою певної процедури і строків.
Відмова, а також наявне  зволікання  в  укладенні  додаткової  угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.
Статтею 407 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватись цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб ( землекористувач).
Отже, з огляду на загальні засади цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України; статті 4-5, 13, 19, 49 ЦПК України) необхідно дійти висновку про те, що в разі невизнання орендодавцем права орендаря, передбаченого статтею 33 Закону України «Про оренду землі», на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк таке право підлягає захисту судом за позовом орендаря шляхом визнання недійсним договору оренди цієї самої земельної ділянки, укладеного орендодавцем з іншим орендарем, на підставі пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 6-55цс15, постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року справа №365/396/17.
       Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 в період дії договору оренди землі від 15 листопада 2009 року (зареєстрований 20 липня 2010 року) уклав з ОСОБА_2 новий договір оренди від 20 січня 2020 року, який 30 січня 2020 року було зареєстровано право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0523484700:04:001:0024 строком на 10 років.
Таким чином, колегія суддів, приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування у даному випадку такого способу захисту прав, як переведення прав та обов`язків орендаря за договором оренди землі.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач обрав спосіб захисту своїх прав, який не передбачений законом.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 сплатили судовий збір за подання апеляційної скарги, кожний по 1576,50 грн, тому з ТОВ «Погребищенське» на їх користь підлягає стягненню по 1576,50 грн.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Погребищенське» до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про переведення прав та обов`язків орендаря відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Погребищенське» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1576,50 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 жовтня 2020 року.

Головуючий                 Сопрун В.В.

Судді                                 Войтко Ю.Б.
                                       
                                                       Матківська М.В.