ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 260/1525/20 пров. № А/857/11104/20	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді:                                        Улицького В.З.
суддів:                                                            Кузьмича С.М., Шавеля Р.М.
при секретарі судового засідання:                Гнатик А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.08.2020 року (рішення ухвалене у м. Львові судом у складі головуючого судді Скраль Т.В.) у справі за позовом Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій,-

                                                  ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2020 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 , якою просить стягнути з фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 63 100,00 грн. адміністративно-господарських санкцій та 151,44 грн. пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.
Позивач позовні вимоги мотивував тим, що фізичною особою – підприємцем ОСОБА_1 подано до відділення Фонду звіт за формою № 10-ПІ річна “Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів” за 2019 рік, з якого випливає, що відповідач вимогу Закону не виконав. Згідно рядка 03 звіту, кількість осіб з інвалідністю які повинні працювати на підприємстві відповідно до вимог ст.19 Закону становить 1 особа. Оскільки середньорічна зарплата штатного працівника у відповідача в 2019 році становила 63 100,00 грн., то за не працевлаштування осіб з інвалідністю у необхідній кількості відповідач повинен сплатити в дохід Державного бюджету 63 100,00  грн. Однак, відповідач до 15 квітня 2020 року, строк встановлений законом, адміністративно-господарські санкції самостійно не сплатив. Вказане є підставою для звернення до суду та нарахування пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій. Просив позов задоволити.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.08.2020 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржило Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволити.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.
Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 27 лютого 2020 року відповідач подав до відділення Фонду соціального захисту інвалідів за місцем реєстрації звіт за формою № 10-ПІ про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 рік, (а.с. 7).
Згідно рядка 01 звіту середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу на підприємстві становить 20 осіб. Згідно рядка 03 звіту, кількість осіб з інвалідністю, які повинні працювати на підприємстві відповідно до вимог ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" становить - 1 особа.
Закарпатським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів за результатами звіту зроблено висновок, що відповідачем не виконано нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, як це передбачено ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні".
Позивач розрахував суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та звернувся до суду із позовом про їх стягнення разом з пенею.
Розмір адміністративно-господарських санкцій за розрахунком позивача, що підлягає стягненню з фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 , становить 63 100,00 грн. та 151,44 грн. пені.
Частиною 1 ст. 17 Закону України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні” передбачено, що з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.
Відповідно до частини 3 статті 18 Закону України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні” підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно частини 1 статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Частиною 2 статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” врегульовано, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Відповідно до частини 1 статті 20 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Судовою колегією встановлено, що 24 квітня 2020 року, позивачем сформовано розрахунок адміністративно-господарських санкцій для ФОП ОСОБА_1 із розрахунку середньорічної заробітної плати штатного працівника -  63 100, 00 грн. 
Сума адміністартивно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю становить 63 100, 00 грн., та розрахунок пені для ФОП ОСОБА_1 виходячи із  розрахунку за 8 днів прострочки становить 151, 44 грн.
Частиною 1 статті 218 ГК України передбачено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Згідно частини 2 статті 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 50 Закону України “Про зайнятість населення”, роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про: попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.

Пунктом 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70 врегульовано, що звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінсоцполітики за погодженням з Держстатом.

Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316, затверджено Форму звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", яка подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало інваліда з причин незалежних від нього: відсутність інвалідів, відмова інваліда від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню інвалідів.

Судова колегія апеляційного суду звертає увагу, що чинним законодавством не встановлено періодичність подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" з огляду на наступне.

ОСОБА_1 21 грудня 2018 року подано до центру зайнятості звіт форми № 3-ПН.

Разом з тим, відповідачем 08 січня 2020 року подано до центру зайнятості звіт форми № 3-ПН.

27 лютого 2020 року фізична особа – підприємцем ОСОБА_1 подав до відділення Фонду соціального захисту інвалідів за місцем реєстрації звіт за формою № 10-ПІ про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 рік.

Також, відповідачем 16 квітня 2020 року подано до центру зайнятості звіт форми № 3-ПН.
30 травня 2019 року Тячівський районний центр зайнятості надав довідку № 763, де зазначив, що у ФОП ОСОБА_1 з травня 2018 року по сьогоднішній день в єдиній інформаційно-аналітичній системі служби зайнятості України є інформація про актуальну вакансію для укомплектування особою з інвалідністю. Вакансія не укомплектована із-за відсутності кандидатур з числа осіб з інвалідністю.

Виконавчий комітет Вільховецької сільської ради – об`єднаної територіальної громади 05 липня 2019 року надав відповідь ФОП ОСОБА_1 , що на його неодноразове звернення за період з грудня 2017 року по червень 2019 року щодо сприяння в працевлаштуванні осіб з інвалідністю, особи із вищевказаної категорії громадян з питань працевлаштування до сільської ради не зверталися, а ті, яким було запропоновано працювати у нього – відмовилися від роботи.

На виконання адвокатського запиту від 10 липня 2019 року № 10/07/2019-1, 17 липня 2019 року Тячівський районний центр зайнятості надав відповідь, де зазначив, що за період з 01 січня 2018 року по 01 червня 2018 року до них не зверталися особи з інвалідністю, які за висновком МСЕК, могли б зайняти вакантну посаду у ФОП ОСОБА_1 , яка починаючи з травня 2018 року числиться, як вакантна, згідно відомостей інформаційно-аналітичної системи служби зайнятості України.

Відтак, апеляційний суд вважає, що, відповідачем не було допущено жодних із наведених вище порушень, а тому відсутні підстави для сплати адміністративно-господарських стягнень.

За таких обставин, апеляційний суд переконаний, що відповідачем були виконані вимоги Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” щодо прийняття заходів для працевлаштування інвалідів, в тому числі шляхом подання звітів до Центру зайнятості та до Фонду соціального захисту інвалідів.

Позивачем не надано доказів того, що відповідач не створив робочі місця для інвалідів, відмовляв інвалідам у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавав державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, або несвоєчасно звітував Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судова колегія апеляційного суду звертає увагу, що причини непрацевлаштування інвалідів не залежали від самого роботодавця, тому в його діях відсутній склад правопорушення і на нього не може бути покладена відповідальність за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду від 22 травня 2020 року у справі № 520/3919/19.

Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв`язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для відмови у задоволені адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

З наведеного вбачається, що доводи апеляційної скарги являються безпідставними та необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, правова оцінка доказів дана вірно, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 243 ч. 3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України,  колегія   суддів,-
                                                  ПОСТАНОВИЛА:                    

Апеляційну скаргу Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.08.2020 року у справі №260/1525/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий суддя	 	В. З. Улицький 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 15.10.2020