Постанова
Іменем України
 
19 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 522/23206/16-ц
провадження № 61-7782св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: департамент міського господарства Одеської міської ради, комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла»,
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси у складі судді Кравчук Т. С.                             від 04 грудня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Калараша А. А., Погорєлової С. О.,                         від 05 березня 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2016 року   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» (далі - КП «Міське агентство з приватизації житла»), треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту, що має юридичне значення, скасування розпорядження органу приватизації, зобов`язання внести зміни до розпорядження та свідоцтва про право власності.
 
В обґрунтування позову вказав, що він є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
13 квітня 1979 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі обмінного ордеру здійснили обмін свого житла на окрему ізольовану квартиру АДРЕСА_1 . Згідно із журналом внутрішніх обмірів та підрахунків площі другого поверху будови літ. «А» по АДРЕСА_1 , засвідченого 02 листопада               1981 року, на другому поверсі знаходилося дві окремі ізольовані квартири:      АДРЕСА_1 , загальною площею 44,72 кв. м, та АДРЕСА_2 , загальною площею 50,52 кв. м. Крім того, існування двох окремих квартир підтверджено двома викопіюваннями другого поверху будинку, виготовлених станом на 1964 рік та 1981 рік. При цьому, зазначені квартири не були об`єднанні спільною парадною площею 6,7 кв. м, як зафіксовано в технічних паспортах 1994 та 1995 років.  
На час проведення приватизації вказаної квартири АДРЕСА_1 у липні 1994 року працівниками бюро технічної інвентаризації було помилково визначено, що квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 є однією квартирою спільного заселення, оскільки вони були об`єднанні спільною парадною, площею 6,7 кв. м; ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали у власність в рівних частках 41/100 частини квартири АДРЕСА_1 , що складає 44,44 кв. м загальної площі. Крім того, при приватизації була видана довідка про склад сім`ї та прописку наймача квартири, в якій також були допущені помилки щодо правового статусу квартири та наймачів квартири. 
З часу приватизації між мешканцями квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 виник спір щодо права користування приміщеннями загального користування, зокрема щодо кухні площею 8,51 кв. м (після демонтажу печі в кухні площа зросла до                     10,1 кв. м), яка постійно знаходилася в розпорядженні квартири АДРЕСА_1 . 
У подальшому мешканці квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 та                        ОСОБА_3 , приватизували квартиру АДРЕСА_2 і отримали свідоцтво про право власності на житло на квартиру спільного заселення АДРЕСА_3 , площею 61,95 кв. м, до якої увійшло приміщення кухні, площею 10,1 кв. м.
Таким чином, у результаті неправильно оформленої приватизації житла дві окремі ізольовані квартири були об`єднані в одну квартиру спільного заселення, яка отримала помилкову нумерацію, в зв`язку з чим неможливо визначити частки кожного із співвласників. При цьому, не існує жодного розпорядчого акту органу місцевого самоврядування чи виконавчої влади, яким би змінювався правовий статус квартири АДРЕСА_1 з окремої на квартиру спільного заселення.
 
За таких обставин позивач просив суд встановити юридичний факт, що ОСОБА_4 на підставі обмінного ордеру № 018948/1168, виданого Бюро обміну житловими приміщеннями виконавчого комітету Одеської міської Ради народних депутатів 13 квітня 1979 року з правом на площу її чоловіка ОСОБА_5 , отримали право вселення до окремої ізольованої квартири                   АДРЕСА_1 ; скасувати розпорядження департаменту міського господарства Одеської міської ради № 46251 від 31 жовтня 1994 року, а також усі внесені наступні зміни до нього, щодо передачі у приватну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 45,60 кв. м, в частині, що стосується передачі у власність квартири спільного заселення загальною площею 44,44 кв. м; зобов`язати Департамент міського господарства Одеської міської ради внести частково зміни до розпорядження органу приватизації № 46251 від 31 жовтня                        1994 року, а також у всі внесені наступні зміни до нього, зазначивши в ньому, що окрема квартира АДРЕСА_1    площею 45,60 кв. м передається у приватну власність ОСОБА_4 та                    ОСОБА_5 в рівних частках; зобов`язати департамент міського господарства Одеської міської ради внести частково зміни до свідоцтва про право власності на житло від 31 жовтня 1994 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації № 46251 від 31 жовтня 1994 року, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за №12-1675, а також у всі внесені наступні зміни до нього, зазначивши в ньому, що окрема ізольована квартира АДРЕСА_1 площею                      45,60 кв. м належить на праві приватної власності в рівних частках                      ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , скасувавши частки квартири спільного заселення; скасувати розпорядження органу приватизації № 57756                              від 17 травня 1995 року, а також у всі внесені наступні зміни до нього, щодо передачі у приватну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в рівних частках квартири АДРЕСА_3 , площею 53,50 кв. м в частині передачі у власність квартири спільного заселення загальною площею 53,50 кв. м; зобов`язати департамент міського господарства Одеської міської ради внести частково зміни до розпорядження органу приватизації №57756                     від 17 травня 1995 року, а також у всі внесені наступні зміни до нього, зазначивши у ньому, що окрема квартира АДРЕСА_2    площею 53,50 кв. м передається у приватну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в рівних частках; зобов`язати департамент міського господарства Одеської міської ради внести частково зміни до свідоцтва про право власності на житло                             від 17 травня 1995 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації № 57756 від 17 травня 1995 року, зареєстрованого і записаного у реєстрову книгу за №13-2198, зазначивши в ньому, що окрема ізольована квартира АДРЕСА_2 , площею       53,50 кв. м, належить на праві приватної власності в рівних частках                           ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , скасувавши частки квартири спільного заселення.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2017 року з урахуванням ухвали про виправлення описки від 05 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 05 березня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що судовими рішеннями, які набрали законної сили, зокрема рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2003 року, ухваленим за наслідком розгляду позову ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, встановлення приналежності кухні до квартири ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , установлені преюдиційні обставини про те, що належна останнім квартира, яку позивач отримав у спадок, є квартирою спільного заселення, а не окремою ізольованою квартирою, а тому відсутні правові підстави для встановлення факту вселення спадкодавців позивача до окремої ізольованої квартири та визнання недійсними приватизаційних документів, виданих мешканцям квартири АДРЕСА_3 , належної третім особам.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2019 року до Верховного Суду,                           ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та  ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що матеріали справи містять належні та допустимі докази, зокрема відповідну технічну документацію, належності спірної кухні саме до квартири АДРЕСА_1 , а не до квартири АДРЕСА_2 у вказаному вище будинку. Встановлені судами преюдиційні обставини стосуються приватизації квартири у 1994 році, а не вселення у 1979 році ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до окремої ізольованої квартири АДРЕСА_1 , а не до квартири спільного заселення.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 17 квітня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
13 квітня 1979 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі обмінного ордеру №018948/1168, виданого Бюро обміну житловими приміщеннями виконавчого комітету Одеської міської Ради народних депутатів, вселилися у квартиру АДРЕСА_1  (кількість кімнат - дві,      площа - 31,6 кв. м).
 
Згідно із журналом внутрішніх обмірів та підрахунків площі другого поверху будови літ. «А» по АДРЕСА_1 та з викопіювань другого поверху будинку,   виготовлених у 1964 та 1981 році, приміщення кухні площею 8,51 кв. м є єдиною кухнею на дві квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .
 
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 приватизували вказану квартиру АДРЕСА_1 й набули право спільної часткової власності в рівних частках 410/1000 квартири спільного заселення на підставі розпорядження органу приватизації № 46251 від 31 жовтня 1994 року та свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 31 жовтня 1994 року.    
 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками в рівних частках 590/1000 частин квартири спільного заселення квартиру АДРЕСА_3 згідно із свідоцтвом про право власності на житло, виданим 17 травня 1996 року виконкомом Одеської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації від 17 травня 1996 року за № 57756.
 
Відповідно до приватизаційних документів у квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 кухня площею 8,51 кв. м (10,1 кв. м) є єдиною кухнею у цій квартирі і мешканці користуються нею як приміщенням квартири спільного заселення.
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2003 року (справа № 2-5301/2003), яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні   позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та                           ОСОБА_3 та інших про визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, а також встановлення належності кухні до їх квартири.
 
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 29 листопада                     2011 року (справа № 2-а/381/2011), яка набрала законної сили, задоволено позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП «Міське агентство по приватизації житла», ОСОБА_7 та інших, про визнання нечинними розпоряджень органу приватизації і свідоцтва про право власності.
Визнано нечинними відповідні розпорядження щодо внесення змін до приватизаційних документів   ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а саме: включення в загальну площу 410/1000 частин квартири кухні площею 8,51 кв. м                         (10,1 кв. м).
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року (справа №2-1201/11) частково задоволено позов ОСОБА_2 та   ОСОБА_3 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП «Міське агентство по приватизації житла», ОСОБА_7 та інших про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом та заповітом.
Визнано частково недійсними свідоцтва про спадщину, отримані                        ОСОБА_7 у 2008 році після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в частині, що стосується належності кухні площею 8,51 кв. м (10,1 кв. м) до квартири АДРЕСА_1 .
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
У справі, що переглядається позивач, як спадкоємець померлих ОСОБА_4 та її чоловіка  ОСОБА_5 , намагається встановити юридичний факт, що на підставі обмінного ордеру № 018948/1168, виданого Бюро обміну житловими приміщеннями виконавчого комітету Одеської міської Ради народних депутатів 13 квітня 1979 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , отримали право вселення до окремої ізольованої квартири АДРЕСА_1 , а він як спадкоємець вказаних осіб набув у спадщину житло саме цієї категорії, а не квартиру спільного заселення.
 
Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.
 
Однак, не всі життєві обставини є юридичними фактами. Життєві факти (обставини) стають юридичними фактами внаслідок визнання їх такими державою і закріплення в законі.
 
Закон надає юрисдикції суду встановлювати факти, що мають юридичне значення, але при певних умовах: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відмовити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Спір про право характеризує такий стан відносин, коли між сторонами існують певні розбіжності з приводу наявності, змісту та обсягу прав та обов`язків, здійснення яких неможливо без судового втручання.
 
За правилами частини четвертої та п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
 
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили.
 
Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
 
Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій на підставі належних та допустимих доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про недоведеність позивачем обставин отримання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права вселення до окремої ізольованої квартири АДРЕСА_1 , а отже і наявність правових підстав для встановлення цього факту.
 
Суд касаційної інстанції в межах повноважень, наданих ЦПК України, позбавлений процесуальної можливості переоцінювати зазначені докази. Неналежність та недопустимість цих доказів судом касаційної інстанції не встановлено.
При цьому суди обґрунтовано взяли до уваги встановлені судовими рішеннями (рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2003 року у справі №2-5301/2003, постанова Приморського районного суду       м. Одеси від 29 листопада 2011 року у справі № 2-а/381/2011, рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року у справі                            № 2-1201/11) преюдиційні обставини віднесення спірного житла до категорії квартири спільного заселення, з огляду на положення частини четвертої статті   82 ЦПК України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
 
Разом із тим, суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно із статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку). Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом.
 
Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
 
Встановивши відсутність правових підстав для встановлення юридичного факту отримання у 1979 році ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права вселення до окремої та ізольованої квартири АДРЕСА_1 , суди дійшли обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення інших позовних вимог (скасування розпорядження про передачу у власність в порядку безоплатної приватизації житлової площі квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , як квартири спільного заселення, та про зобов`язання внести зміни у вказані розпорядження з зазначенням, що квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 є окремими і ізольованими одна від одної, а кухня площею 8,51 кв. м (10,1 кв. м) відноситься до квартири АДРЕСА_1 ), які по суті є похідними від вимоги про встановлення юридичного факту, випливають з необхідності встановлення юридичного факту та обґрунтовуються встановленням цього факту.
 
Крім того, у справі, що переглядається, позивач просить скасувати та змінити приватизаційні документи, які стосуються права власності на житло ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не залучені до участі у розгляді справи у якості відповідачів.
 
При цьому процесуальний статус відповідача і третьої особи є різним.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
 
За таких обставин, суди попередніх інстанцій, на підставі доказів, що належним чином оцінені, дійшли правильних та обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , дотримавшись при цьому норм як матеріального так і процесуального права.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 березня                           2019 року - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                           
О. М. Осіян 
                                                                                                        
Н. Ю. Сакара