ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/987/20  Номер провадження 22-ц/814/1503/20	Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М.  Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді: Бутенко С.Б.
Суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.
розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»
на рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 квітня 2020 року у складі судді Васильєвої Л.М.
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
В лютому 2020 року представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вказаним позовом та, посилаючись на факт прострочення боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 20.04.2018 року і наявність заборгованості, яка виникла станом на 19.01.2020 року у розмірі 36 245,99 грн., з яких: 30 118,61 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 20 грн. - за поточним тілом кредиту, 30 098,61 грн. - за простроченим тілом кредиту; 3925,19 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1702,19 грн. - штраф (процентна складова), просив про стягнення даної суми заборгованості з покладенням на відповідача понесених по справі судових витрат. 
Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 20.04.2018 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 6000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, проте, своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість. 
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 09 квітня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору б/н від 20.04.2018 року у розмірі 637,84 грн. та 31,89 грн. судового збору, а всього 669,73 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача фактично отриманої суми кредитних коштів, яка на час розгляду справи не повернута відповідачем, в іншій частині вимоги позивача є безпідставними.
Не погодившись з вказаним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу та, посилаючись на помилковість висновків суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду в цій частині скасувати та постановити нове рішення про стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитом у повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін. 
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідно до статті 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», частини першої статті 1048 ЦК України банк має право на одержання від боржника процентів за користування кредитом та, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач не повернув його, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості по простроченому тілу кредиту та відсотків по кредиту, а відрахування здійснене судом в даному випадку є безпідставним і незаконним.
Відмовляючи у стягненні заборгованості по простроченому тілу кредиту та відсотків по кредиту, місцевий суд допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною інституцією, наносить фінансову шкоду тим споживачам банківських послуг, які розміщують свої кошти у банку на банківських депозитах, які надаються іншим споживачам послуг в кредит під певні відсотки. 
Оскаржене рішення суду на думку апелянта прямо суперечить і нормам цивільного права України і європейським правовим нормам, що регулюють функціонування кредитних правовідносин і банківського сектору економіки. 
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Частина третя статті 3 ЦПК України встановлює, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України. 
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК).
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК). 
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина 13 статті 7 ЦПК). 
Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
По справі встановлено, що 20 квітня 2018 року відповідач ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, у якій засвідчив, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
Згідно вказаної заяви відповідачу було видано платіжну картку «Кредитка «Універсальна» та надано кредит у розмірі 6000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Встановлено, що своїх зобов`язань за кредитним договором відповідач належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість. 
Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). 
Вказаних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Звертаючись до суду з цим позовом, представник АТ КБ «ПриватБанк» посилався на договірний характер спірних правовідносин, вказуючи, що розмір процентів за користування кредитом визначено Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, що є складовими частинами укладеного між сторонами договору.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Банку в цій частині, суд першої інстанції дав належну оцінку наданим позивачем доказам та дійшов обґрунтованого висновку, що анкета-заява від 20.04.2018 року не містить даних щодо домовленості сторін договору про сплату конкретних відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, а витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та розміщені на сайті: https: www.privatbank.ua/terms Умови та Правила надання банківських послуг не відповідають вимогам закону щодо письмової форми договору та договору приєднання, оскільки не містять підпису позичальника та не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, та достовірно вказаних обставин не доводять.  
Такі висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та нормам процесуального і матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.  
Наведені в апеляційній скарзі мотиви незгоди позивача з рішенням суду першої інстанції в цій частині не підтверджуються належними та допустимими доказами по справі та не є обґрунтованими.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (статті 12, 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України). 
Виходячи з наведених процесуальних норм, саме на позивача покладається обов`язок довести суду обставини, що підтверджують заявлені вимоги, у тому числі обґрунтованість розрахунку заборгованості відповідача, належними та допустимими доказами по справі.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та змісту заявлених Банком позовних вимог, розрахунок заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, станом на 19.01.2020 р. у сумі 3925,19 грн. здійснено позивачем, виходячи з процентної ставки - 84% річних (а.с. 8), що не відповідає нормам матеріального права та умовам укладеного між сторонами кредитного договору щодо розміру процентів, та не є обґрунтованим.
Крім того, проценти за користування кредитними коштами, що становлять зміст кредитного договору (статті 1054, 1056-1, 1048 ЦК України), та проценти, які боржник зобов`язаний сплатити на вимогу кредитора у разі прострочення виконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України), за своєю правовою природою грунтуются на різних правовідносинах та безпідставно ототожнені позивачем. Фактично, виходячи зі змісту позовної заяви, Банком заявлено вимогу про стягнення з боржника договірних процентів за користування кредитними коштами в період дії договору згідно статей 1050, 1054 ЦК України.
Оскільки по справі не встановлено та позивачем належним чином не доведено визначений сторонами розмір процентів за кредитним договором, а матеріально-правових вимог щодо стягнення процентів на підставі статей 1048, 625 ЦК України позивач по справі не заявляв та відповідних обставин суду не доводив, виходячи із заявлених позовних вимог, колегія суддів апеляційного суду вважає доводи апеляційної скарги представника позивача в цій частині необґрунтованими та не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції з наведених в апеляційній скарзі мотивів.
За відсутності належних та допустимих доказів погодження умов договору, АТ КБ «ПриватБанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. 
Визначаючи розмір фактично отриманих та не повернутих відповідачем кредитних коштів, суд першої інстанції виходив з математичної різниці між витраченими за період з 20.04.2018 р. по 19.01.2020 р. кредитним коштами у розмірі 51 873,45 грн. та погашеними коштами по кредиту в сумі 51 235,61 грн. та присудив до стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 637,84 грн. заборгованості по кредитному договору б/н від 20.04.2018 р., не навівши жодного правового обґрунтування такого рішення. При цьому, районний суд не взяв до уваги, що наданий позивачеві кредит є поновлювальним, тобто погашення заборгованості за яким відновлює встановлений ліміт кредитування та автоматично продовжує право користування кредитними коштами. Крім того, відповідач в установленому порядку не заперечував порядок зарахування Банком проведеного ним платежу для виконання зобов`язань за кредитним договором та черговість погашення вимог за грошовим зобов`язанням (стаття 534 ЦК України) і за відсутності спору між сторонами з цього предмету суд безпідставно зарахував усі сплачені відповідачем кошти у погашення заборгованості за тілом кредиту, що не відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства та фактичним обставинам справи.
Згідно виписки про рух коштів по кредитній карті № НОМЕР_1 , виданої ОСОБА_1 за кредитним договором від 20.04.2018 р., сума одержаних ним та не повернутих кредитних коштів становить 4992,53 грн., які й підлягають стягненню з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» в межах заявлених позовних вимог. 
За таких обставин апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване судове рішення - зміні в частині визначення суми заборгованості відповідача за кредитом. В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та підстав для його скасування колегією суддів апеляційного суду не вбачається.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 квітня 2020 року - змінити, збільшивши розмір заборгованості по кредитному договору б/н від 20.04.2018 р., що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» з 637,84 грн. до 4992,53 грн.
Змінити розподіл судових витрат, стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» 723,61 грн. понесених судових витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги на рішення суду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                С.Б. Бутенко

Судді:                                                                        О.І. Обідіна

       О.В. Прядкіна