Постанова                                          
Іменем України
 
16 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 554/7411/16-ц
провадження № 61-47332св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Усика Г. І. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 червня 2018 року у складі судді Січиокно Т. О. та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Бутенко С. Б., Обідіної О. І. та касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року у складі колегії суддів: 
Карпушина Г. Л., Бутенко С. Б., Обідіної О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк», банк), про стягнення коштів за користування кредитом, штрафних санкцій, інфляційних втрат та збитків. 
 
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що 11 липня 2014 року між нею та АТ «Ощадбанк» укладений договір вкладу «Строковий пенсійний» № 23714016, за умовами якого вона внесла на рахунок банку грошові кошти у розмірі 
370 000,00 доларів США, зі сплатою банком 10,25 процентів річних за користування грошовими коштами, на строк до 11 січня 2016 року. Після закінчення строку договору, банк виконав зобов`язання щодо повернення вкладу лише в частині повернення процентів за вкладом. 
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09 березня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області 
від 27 квітня 2016 року, у справі № 554/346/16-ц, з банку на її користь 
стягнуто 370 000,00 доларів США. У рішенні суду зазначено, що на час його ухвалення, розмір неповернутого їй банком депозиту в еквіваленті до національної валюти становить 9 800 500,00 грн. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 09 березня 2016 року, яке набрало законної сили 27 квітня 2016 року, повністю виконане АТ «Ощадбанк», що підтверджується постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 22 серпня 2016 року. 
 
У зв`язку з несвоєчасним виконанням банком зобов`язання щодо повернення вкладу, за період прострочення відбулось знецінення валюти, унаслідок чого їй завдано збитки у розмірі 608 868,67 грн.
 
Крім того, відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за кожен день прострочення банком виплати за депозитом, споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох процентів від вартості наданих послуг.
 
Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила стягнути з АТ «Ощадбанк»:
-          курсову різницю між розміром заборгованості за депозитним вкладом, визначеним у рішенні Октябрського районного суду м. Полтави 
від 09 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 27 квітня 2016 року, та перерахованою їй 
сумою на виконання судового рішення, згідно з платіжним дорученням 
від 30 червня 2016 року № 68334672, у розмірі 608 868,67 грн;
-          проценти за користування кредитними коштами за період прострочення виконання банком зобов`язання щодо повернення депозитного вкладу, з 11 січня 2016 року по 20 липня 2016 року, з урахуванням процентної ставки за депозитним договором - 10,25 процентів річних, у розмірі 17 719,06 доларів США;
-          пеню за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ), що становить 1 881 702,73 грн;
-          пеню за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі трьох процентів від утримуваної банком суми за кожен день прострочення, відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів, у розмірі 1 898 100,00 доларів США; 
-          три проценти річних у розмірі 137 430,74 грн та інфляційні втрати у розмірі 485 214,91 грн за прострочення виконання грошового зобов'язання, відповідно до вимог статті 625 ЦК України, 
-           
а всього 1 915 819,09 доларів США та 3 113 217,05 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 проценти за користування депозитом, за період з 12 січня 2016 року по 28 червня 2016 року, у розмірі 17 511,82 доларів США. 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що зобов`язання банку за договором банківського вкладу (депозиту) припинилися у строк, встановлений договором - 11 січня 2016 року, а тому з цієї дати правовідносини сторін трансформувались в охоронні, які передбачають відшкодування заподіяних збитків, встановлених договором або законом. Після закінчення строку дії договору банк продовжив користуватися належними ОСОБА_1 грошовими коштами, а тому з банку підлягають стягненню проценти за користування ними, за період з 12 січня 2016 року по 28 червня 2016 року (включно), тобто до строку, визначеного державним виконавцем для добровільного виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтава 
від 09 березня 2016 року. Оскільки сторони не визначили розмір ставки процентів за користування вкладом після закінчення строку дії договору та те, що на запит суду відповідач повідомив, що ставка процентів за вкладом на вимогу встановлена у розмірі 0,00 процентів річних, суд дійшов висновку про стягнення з банку процентів за фактичне користування вкладом у розмірі 17 511,82 доларів США, виходячи із обумовленої сторонами у договорі процентної ставки - 10,25 процентів річних. Суд не прийняв до уваги висновок судової економічної експертизи від 22 грудня 2017 року, відповідно до якого розмір процентів за користування депозитом становить 17 719,06 доларів США, вказавши, що з урахуванням кількості днів прострочення суд не позбавлений можливості самостійно провести розрахунок процентів, які підлягають стягненню за час фактичного користування депозитом. 
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з банку трьох процентів річних, інфляційних втрат, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та пені згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд виходив з того, що зобов`язання банку за договором банківського вкладу (депозиту) припинилися у строк, встановлений цим договором (11 січня 2016 року), а тому між сторонами відсутні договірні зобов`язання. Вирішуючи спір в частині позовних вимог  ОСОБА_1 про відшкодування збитків, суд першої інстанції зазначив, що вони не підлягають задоволенню, оскільки курсова різниця не є упущеною вигодою, до того ж коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не може розцінюватися як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк» задоволено частково, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 червня 2018 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 проценти за користування депозитом у розмірі 35 058,00 доларів США, три проценти річних у розмірі 135 823,00 грн та 608 868,67 грн на відшкодування збитків. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що зобов`язання банку за договором банківського вкладу (депозиту) припинилися 11 січня 2016 року, а тому з цієї дати договірні відносини сторін з депозитного договору трансформувались в охоронні, які передбачають відшкодування заподіяних збитків, встановлених договором або законом. Умовами договору банківського вкладу не визначено розмір процентної ставки за користування вкладом у разі неналежного виконання зобов`язань після закінчення терміну його дії, а банком не визначено розмір процентів за вкладом на вимогу, що має ознаки нечесної підприємницької діяльності з його боку та є несправедливим по відношенню до позивача, а тому виходячи з публічного характеру договору банківського вкладу та обов`язку банку сплачувати проценти за користування депозитними коштами, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з банку процентів у розмірі облікової ставки НБУ, відповідно до частини першої статті 1061 ЦК України, за період з 12 січня 2016 року по 29 червня 2016 року (включно), що становить 35 058,00 доларів США. Апеляційний суд вважав правомірним одночасне стягнення процентів за статтями 1061, 1070 ЦК України та трьох процентів річних за статтею 625 ЦК України, оскільки правова природа процентів, передбачених статтями 1061, 1070 ЦК України, і процентів, що стягуються відповідно до статті 625 ЦК України є різною і чинне законодавство не містить обмежень щодо одночасного їх стягнення, а тому дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача трьох процентів річних за період, з 12 січня 2016 року по 29 червня 2016 року (включно), у розмірі 135 823,00 грн. Апеляційний суд вважав також обгрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з АТ «Ощадбанк» 608 868,67 грн на відшкодування збитків, оскільки на момент винесення рішення суду про стягнення вкладу та набрання ним законної сили, еквівалент боргу у національній валюті був значно більшим за фактично отриманий позивачем розмір вкладу. Реальність отримання позивачем грошових коштів у розмірі 9 805 500,00 грн підтверджується договором банківського вкладу та рішенням суду про його стягнення, та знаходиться у прямому зв`язку з правомірністю дій відповідача щодо виконання зобов`язання за договором банківського вкладу та рішення суду. Неправомірні дії відповідача, призвели до порушення інтересів позивача у вигляді упущеної вигоди, тривала невиправдана затримка щодо повернення вкладу з суб`єктивний причин. 
 
Суд апеляційної інстанції вважав обгрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з АТ «Ощадбанк» інфляційних втрат, ураховуючи валюту боргу, а також погодився з висновком суду першої інстанції про необгрунтованість позовних вимог у частині стягнення процентів у розмірі подвійної облікової ставки НБУ та пені згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки підстави для стягнення подвійної облікової ставки НБУ обгрунтовані позивачем положеннями статті 1048 ЦК України, яка регулює питання процентів за договорами позики (кредиту), а не договором вкладу, а пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», не підлягає нарахуванню у зв`язку з встановленням НБУ обмеження щодо видачі банками грошових коштів, а тому дії банку не можна кваліфікувати як неналежне виконання покладених на нього обов`язків. 
 
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року виправлено описку, допущену в четвертому абзаці резолютивної частини повного та скороченого тексту постанови Полтавського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року, а саме вказано правильну вказано: «…. ОСОБА_1 грошові кошти….» замість помилково зазначеного у рішення « ОСОБА_1грошові ». 
 
Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи
 
У листопаді 2018 року надійшла касаційна скарга АТ «Ощадбанк», у якій заявник просив скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави 
від 25 червня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду 
від 20 листопада 2018 року, в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у їх задоволенні, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій при вирішенні спору не урахували правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2861цс15, безпідставно не застосували до спірних правовідносин статтю 1070 ЦК України, та не з`ясували, який розмір процентів сплачується банком за вкладом на вимогу. Зокрема, не урахували, що правовідносини сторін за договором банківського вкладу припинились, а продовжились за договором банківського рахунку від 02 жовтня 2014 року, у пункті 2.1. якого сторони погодили, що плата за залишками коштів на рахунку встановлюється у розмірі 0,00 (нуль) процентів річних, а отже помилково застосували до спірних правовідносин статті 1058, 1061 ЦК України, які не підлягали застосуванню. Суди також не надали належної правової оцінки доводам відповідача про те, що банк виконав свої зобов`язання у частині повернення депозиту 11 січня 2016 року шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача, якими вона могла розпоряджатися на власний розсуд, а тому АТ «Ощадбанк» не допустило прострочення виконання грошових зобов`язань за договором банківського рахунку за наявності чинних обмежень, встановлених НБУ, у зв`язку з чим відсутні підстави для покладення на банк відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання. Стаття 625 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносини, оскільки вони виникли з приводу виконання судових рішень, про що зазначено у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові 
від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15. Крім того, позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння їй діями АТ «Ощадбанк» збитків у розмірі 608 868,67 грн. АТ «Ощадбанк» перерахувало ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 370 000,00 доларів США, що відповідає сумі, зазначеній у резолютивній частині рішення про стягнення вкладу та у виконавчому листі, що свідчить про належне виконання рішення суду в повному обсязі та узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), відповідно до якого у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні, стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення збитків. Крім того, суд апеляційної інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги  ОСОБА_1 в частині стягнення процентів за користування депозитом у розмірі 35 058,00 доларів США, вийшовши навіть за межі заявленого у цій частині позову, оскільки позивач заявляв вимоги у розмірі 17 719,06 доларів США. 
 
У грудні 2018 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій вона просила скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 1 898 100,00 доларів США, та ухвалити у цій частині нове судове рішення про їх задоволення, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що суд апеляційної інстанції необгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», посилаючись на встановлені НБУ обмеження щодо видачі банками грошових коштів, оскільки постанови НБУ про встановлення таких обмежень не зареєстровані в Міністерстві юстиції України та суперечать положенням ЦК України, а тому суд повинен був застосувати ЦК України, як акт законодавства вищої юридичної сили. Вказувала на те, що банк порушив її право власності на грошові кошти, не надав відповідних доказів вжиття ним заходів, спрямованих на виконання умов договору та не довів відсутність своєї вини у порушенні зобов`язань щодо повернення вкладу, а тому апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з банку пені у розмірі 1 898 100,00 доларів США. 
 
У січні 2019 року до суду касаційної інстанції надійшов відзив на касаційну скаргу АТ «Ощадбанк» від ОСОБА_1 , у якому вона просила касаційну скаргу АТ «Ощадбанк» залишити без задоволення. Зазначала, що суд апеляційної інстанції повно і всебічно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення в частині задоволених позовних вимог, а тому відсутні підстави для його скасування. Посилання у касаційній скарзі на те, що суд вийшов за межі позовних вимог не відповідають матеріалам справи, оскільки суд апеляційної інстанції частково задовольнив позовні вимоги. 
 
У березні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив АТ «Ощадбанк» на касаційну скаргу ОСОБА_1 з вказівкою на те, що копію касаційної скарги заявник отримав 21 лютого 2019 року, а тому не мав змоги надати відзив у встановлений судом строк.
 
Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
 
Ураховуючи, що невчасне отримання копії ухвали про відкриття касаційного провадження, копії касаційної скарги та доданих до неї документів позбавило відповідача можливості подати відзив на касаційну скаргу у встановлений судом строк, суд вважає за можливе продовжити йому строк для подання відзиву, та приєднати до матеріалів справи відзив АТ «Ощадбанк».
 
У відзиві на касаційну скаргу АТ «Ощадбанк» зазначило, що постановою НБУ 
від 04 грудня 2015 року № 863 АТ «Ощадбанк» був обмежений у видачі готівкових коштів клієнтам, а тому в діях АТ «Ощадбанк» відсутня вина, як одна із складових цивільного правопорушення, що надає право на стягнення пені у розмірі трьох процентів вартості послуги за кожний день прострочення, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Зауважило, що обов`язкову державну реєстрацію нормативно-правових актів НБУ в Міністерстві юстиції України скасовано Законом України від 04 липня 2014 року №1586-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативному впливу на стабільність банківської системи». Згідно з статтею 56 Закону України «Про Національний банк України», в редакції на час прийняття зазначеної постанови, нормативно-правові акти НБУ (крім нормативно-правових актів, які містять інформацію з обмеженим доступом) набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо більш пізній строк набрання чинності не передбачений у такому акті. Постанова НБУ від 04 грудня 2015 року № 863 була офіційно опублікована в Офіційному віснику України та на сторінці офіційного інтернет-представництва НБУ, а тому набрала чинності відповідно до вимог законодавства України. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргоюАТ «Ощадбанк» на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 червня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року, витребувано справу з суду першої інстанції. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційних скарг) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційних скарг) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 11 липня 2014 року між 
ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» укладений договір вкладу «Строковий пенсійний» № 23714016, за умовами якого вона внесла на рахунок банку грошові кошти у розмірі 370 000,00 доларів США, зі сплатою банком 10,25 процентів річних за користування грошовими коштами, на строк до 11 січня 2016 року. 
 
02 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» укладений договір № 26535216 про відкриття фізичній особі поточного рахунку в іноземній валюті та його розрахунково-касове обслуговування, за умовами якого банк відкрив вкладнику поточний рахунок № НОМЕР_1 для зберігання грошових коштів, проведення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до вимог чинного законодавства України та умов цього договору. 
 
11 січня 2016 року, ОСОБА_1 звернулася до АТ «Ощадбанк» із заявою про видачу їй депозитних коштів за договором вкладу від 11 липня 2014 року 
№ 23714016 у повному розмірі - 370 000,00 доларів (одноразово).
 
АТ «Ощадбанк» зазначені грошові кошти не видав, перерахувавши їх з депозитного рахунку на відкритий у банку поточний рахунок ОСОБА_1 
№ НОМЕР_1 .
 
12 січня 2016 року АТ «Ощадбанк» повідомив ОСОБА_1 про виконання своїх зобов'язань за договором вкладу, у передбачений ним строк, шляхом перерахування коштів на її поточний рахунок. Зазначив, що грошовими коштами на поточному рахунку, позивач має можливість розпорядитися на власний розсуд, та додатково повідомив, що згідно з постановою Правління НБУ 
від 04 грудня 2015 року № 863 «Про регулювання ситуації на грошову-кредитному та валютному ринках України» банк, на період її дії, зобов`язаний обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних та депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах 20 000,00 грн на добу на одного клієнта, в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. 
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області 
від 27 квітня 2016 року, з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти у розмірі 370 000,00 доларів США. У мотивувальній частині рішення, суд зазначив, що еквівалент стягнутої суми у національній валюті становить 9 805 000,00 грн.
 
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 21 червня 2016 року відкрито виконавче провадження № 51467565 з примусового виконання виконавчого листа 
№ 554/346/16-ц, виданого 14 червня 2016 року Октябрським районним судом 
м. Полтави, про стягнення з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 370 000,00 доларів США. Державним виконавцем надано боржнику АТ «Ощадбанк» строк на добровільне виконання рішення суду до 28 червня 2016 року. Копію зазначеної постанови відповідач отримав 
29 червня 2016 року. 
 
30 червня 2016 року АТ «Ощадбанк» перерахував грошові кошти у розмірі 370 000,00 доларів США на депозитний рахунок, зазначений у повідомленні Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 30 червня 
2016 року № 513/5. 
 
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 29 липня 2016 року, скаргу АТ «Ощадбанк» на дії та бездіяльність державного виконавця задоволено частково. Визнано неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Лозової А. І. щодо винесення у виконавчому провадженні № 51467565 постанов від 30 червня 
2016 року про стягнення з АТ «Ощадбанк» витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій; про арешт майна АТ «Ощадбанк» та оголошення заборони на його відчуження. У мотивувальній частині зазначеної постанови суд вказав, що боржник з об`єктивних незалежних від нього причин був позбавлений можливості самостійно виконати рішенням Октябрського районного суду 
м. Полтави від 09 березня 2016 року, оскільки копія постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження була ним отримана несвоєчасно, а останній день визначеного державним виконавцем строку для добровільного виконання рішення суду припадав на вихідний день.
 
22 серпня 2016 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 51467565 у зв`язку з виконанням у повному обсязі судового рішення.  
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, відзивів на них, Верховний Суд у складіколегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшоввисновку, щокасаційна скарга АТ «Ощадбанк» підлягає задоволенню, а касаційна скаргаОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. 
 
Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, зокрема статтею 1058 цього Кодексу передбачено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
 
Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.
 
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
 
Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
 
Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.
 
Сторони за домовленістю можуть визначити порядок здійснення повернення коштів за строковим вкладом - шляхом перерахування на поточний рахунок вкладника, шляхом видачі готівкою через касу банку, або іншим шляхом. Зазначені вище норми не містять обмежень при виборі сторонами такого договору способу виконання зобов`язання з повернення коштів банку перед вкладником.
 
У разі, якщо договором банківського вкладу передбачено повернення вкладу коштів шляхом їх перерахування на поточний рахунок вкладника, із чим погодились обидві сторони, укладаючи такий договір, то після здійснення зазначеної операції правовідносини сторін трансформуються у правовідносини банківського рахунку відповідно до положень частини третьої статті 1058 ЦК України.
 
Така трансформація означає, що вкладник має право отримати готівкою повернуті банком на поточний рахунок кошти за вкладом, але до правовідносин між ними вже не можуть застосовуватись положення договору строкового банківського вкладу у зв`язку з тим, що строк його дії закінчився.
 
Судами правильно встановлено, що за заявою ОСОБА_1 , АТ «Ощадбанк» 11 січня 2016 року перерахував грошові кошти з депозитного рахунку позивачки на її поточний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у банку 02 жовтня 
2014 року. 
 
Таким чином, після 11 січня 2016 року (дата перерахування банком з депозитного на поточний рахунок ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 370 000,00 доларів США), правовідносини сторін відповідно до положень частини третьої статті 1058 ЦК України, трансформувалися у правовідносини банківського рахунка.  
 
За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (стаття 1066 ЦК України).
 
Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (стаття 1068 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 1070 цього Кодексу за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
 
Наведене дає підстави для висновку, що з часу перерахування банком вкладу за депозитним договором на поточний рахунок клієнта,відповідно до умов укладеного між ними договору, банк має сплачувати проценти за користування цими грошовими коштами у розмірі, визначеному відповідно до вимог статті 1070 ЦК України.
 
Оскільки, за умовами договору № 26535216 про відкриття фізичній особі поточного рахунку в іноземній валюті та його розрахунково-касове обслуговування від 02 жовтня 2014 року, сторони, діючи на власний розсуд, визначили плату за зберігання коштів на рахунку у розмірі 0,00 процентів річних, ОСОБА_1 не має права на стягнення з банку процентів за користування коштами, розміщеними на її поточному рахунку у АТ «Ощадбанк» 
№ НОМЕР_1 .
 
Висновки апеляційного суду про те, що встановлення процентів за користування грошовими коштами, розміщеним на поточному рахунку, на рівні 0,00 процентів річних свідчить про нечесну підприємницьку діяльність АТ «Ощадбанк» не узгоджуються зі змістом чинного законодавства та умовами договору про відкриття поточного рахунку, який не передбачає нарахування процентів, та надає можливість вкладнику користуватися грошовими коштами розміщеними на поточному рахунку на власний розсуд, у тому числі зняти ці кошти готівкою, розпорядитися ними шляхом перерахування їх на інший поточний рахунок, відкритий в іншій банківській установі.
 
Зважаючи на наведене, помилковими є як висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з банку на користь ОСОБА_1 процентів за користування коштами згідно з умовами договору банківського вкладу за період з 12 січня 2016 року по 28 червня 2016 року з розрахунку 10,25 процентів річних, так і висновок апеляційного суду про нарахування за вказаний період процентів у розмірі облікової ставки Національного банку України (абзац 2 частини першої статті 1061 ЦК України), а тому судові рішення судів першої інстанції у частині вирішення вимоги позивача про стягнення процентів за користування вкладом після спливу строку дії депозитного договору і до 28 червня 2016 року підлягають скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у їх задоволенні.
 
Крім того, Верховний Суд вважає необхідним зауважити, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні, а тому висновок апеляційного суду про можливість її застосування до зобов`язання, вираженого в іноземній валюті, є неспроможним. 
 
Перевіряючи доводи касаційної скарги АТ «Ощадбанк» щодо неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального права у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування їй збитків у вигляді курсової різниці між вартістю депозитних коштів, визначених в еквіваленті до національної валюти, зазначеною у мотивувальній частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 09 березня 2016 року, та вартістю депозитних коштів у перерахунку на національну валюту, на дату його виконання банком, Верховний Суд вважає висновки апеляційного помилковими з огляду на таке.
 
Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтава від 09 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області 
від 27 квітня 2016 року, з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 стягнуто депозит у валюті вкладу - у розмірі 370 000,00 грн, і саме у зазначеній валюті АТ «Ощадбанк» виконав зазначене судове рішення. 
 
Посилання  ОСОБА_1 на те, що рішенням Октябрського районного суду 
м. Полтави від 09 березня 2016 року на її користь з банку стягнуто суму еквівалентну 9 805 000,00 грн спростовується змістом резолютивної частини судового рішення, відповідно до якої на користь позивача стягнуто депозитні кошти у доларах США. 
 
Ураховуючи наведене, рішення апеляційного суду у частині задоволення вимоги ОСОБА_1 про стягнення з АТ «Ощадбанк» збитків у вигляді курсової різниці у розмірі 608 868,67 грн підлягає скасуванню із залишенням у цій частині в силі рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.
 
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
 
При вирішенні спору суди обгрунтовано виходили з того, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 27 квітня 2016 року, у справі № 554/346/16-ц, встановлені преюдиційні при вирішенні зазначеної справи обставини неналежного виконання АТ «Ощадбанк» зобов`язань за договором строкового банківського вкладу від 11 липня 2014 року № 23714016, а саме неповернення ОСОБА_1 за її заявою від 11 січня 2016 року грошових коштів за вкладом готівкою (одноразово), а перерахування їх на поточний рахунок, відкритий у АТ «Ощадбанк», а тому такі обставини, відповідно до положень частини четвертої статті 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають, та не можуть бути у загальному порядку спростовані АТ «Ощадбанк», яке брало участь у справі, у якій такі обставини були встановлені.
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).
 
Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Формулювання статті 625 ЦК України орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три процента річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у пунктах 44 та 45, зроблено висновок, що стаття 626 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання неналежно від підстав його виникнення. 
 
Встановивши, що між сторонами виникло грошове зобов'язання, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що дія частини другої статті 625 ЦК України поширюється на вказані відносини. 
 
За змістом статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три процента річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
 
Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
 
Відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої положеннями статті 625 ЦК України, частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у вигляді сплати пені у розмірі трьох процентів від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі, та Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».
 
Зважаючи на те, що як вже було зазначено вище, облікова ставка НБУ та інфляційні втрати є мірою відповідальності боржника за невиконання грошового зобов`язання вираженого у національній валюті - гривні, тому висновки апеляційного суду щодо неможливості застосування у спірних правовідносин цивільно-правової відповідальності банку, передбаченої статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» (пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ) та сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (частина друга статті 625 ЦК України), є правильними, а тому доводи касаційної скарги 
ОСОБА_1 не спростовують у цій частині законних та обгрунтованих висновків суду апеляційної інстанції.
 
Верховний Суд вважає також правильними висновки апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягненні пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі трьох процентів вартості послуги за кожен день прострочення, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». 
 
У повідомленні від 12 січня 2016 року банк зазначив про виконання ним зобов`язання за депозитним договором у частині повернення вкладу шляхом перерахування депозитних коштів на поточний рахунок ОСОБА_1 
№ НОМЕР_1 , якими вона може розпорядитися на власний розсуд, однак зауважив, що відповідно до постанови Правління НБУ від 04 грудня 2015 року №863 банк, зобов`язаний обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних і депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати у межах до 20 000,00 грн на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ.
 
Так, на момент настання строку виконання зобов'язань за договором строкового банківського вкладу діяла постанова Правління НБУ від 04 травня 2015 року № 863 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», яка передбачала, що уповноважені банки зобов'язані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних і депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати у межах до 20 000,00 грн на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ. Після втрати чинності зазначеною постановою, набрала чинності постанова Правління НБУ від 03 березня 2016 року № 140 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України», яка також передбачала обов`язок уповноваженних банків обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних і депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати у межах певної суми на добу.
 
Згідно зі статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов`язання та недоліки у виконаних або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли унаслідок дії непереборної сили.
 
Наявність на момент виконання зобов`язань за договором строкового банківського вкладу дії постанови Правління НБУ, яка зобов`язувала банки обмежувати видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті або банківських металів з поточних і депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати у межах до 20 000,00 грн на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом НБУ, унеможливлювала виконання АТ «Ощадбанк» зобов`язань щодо видачі ОСОБА_1 депозитних коштів у розмірі 
370 000,00 доларів США одноразово через касу або банкомати банку, а отже не підлягає нарахуванню пеня у розмірі трьох процентів вартості послуги за кожний день прострочення, яка передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у зв`язку з встановленням обмеження щодо видачі банками коштів.
 
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України 
від 7 грудня 2016 року у справі № 742/1015/15-ц (провадження № 6-362цс16) та від 13 вересня 2017 року у справі № 760/788/15 (провадження № 6-1881цс16) і підтверджений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).
 
З наведених вище підстав не підлягають задоволенню і вимоги ОСОБА_1 про стягнення з АТ «Ощадбанк» трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України, як міри відповідальності відповідача за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
 
Оскільки судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з АТ «Ощадбанк процентів за користування вкладом та трьох процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, ухвалені унаслідок неправильного застосування норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність скасування у зазначеній частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 червня 2018 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року, з ухваленням нового судового рішення про відмову у їх задоволенні з підстав наведених у мотивувальній частини цієї постанови.
 
Ураховуючи, що у частині вирішення позовної вимоги  ОСОБА_1 про стягнення з АТ «Ощадбанк» курсової різниці між вартістю депозиту на час ухвалення рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 09 березня 2016 року та датою перерахування депозиту на депозитний рахунок виконавчої служби за наслідками виконання такого судового рішення у розмірі 
608 868,67 грн, апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, постанова Полтавського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року у цій частині підлягає скасуванню, із залишенням у силі рішення Октябрського районного суду м. Полтави 
від 25 червня 2018 року.
 
У частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені у розмірі трьох процентів вартості послуги, пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України та інфляційних втрат, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України().
 
ОСОБА_1 як споживач, що звернувся до суду з позовом про захист своїх прав у порядку Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18), звільнена від сплати судового збору на усіх стадіях цивільного процесу (при пред`явленні позову, поданні апеляційної та касаційної скарг).
 
Зважаючи на наведене та те, що касаційна скарга АТ «Ощадбанк» підлягає задоволенню, суми судового збору, сплаченого АТ «Ощадбанк» за подання апеляційної скарги у розмірі 13 215,00 грн та за подання касаційної скарги в розмірі 17 620,00 грн, підлягають компенсації відповідачеві за рахунок держави. Оскільки касаційна скарга  ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, сплачений нею за подання касаційної скарги судовий збір не відшкодовується.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.
 
У задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити.
 
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 червня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1  про стягнення процентів за користування вкладом та трьох процентів річних скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вимоги  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення процентів за користування вкладом та трьох процентів річних.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення курсової різниці скасувати, залишити у цій частині в силі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 червня 2018 року.
 
У іншій частині постанову Полтавського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року залишити без змін. 
 
Компенсувати Акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» за рахунок держави судовий збір, сплачений за подання апеляційної та касаційної скарг, у розмірі 30 835,00 грн.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                           Г. І. Усик
Судді:                                                                                     І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
В. В. Яремко