ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
22 жовтня  2020 року
м. Київ
 
справа № 128/2147/18
провадження № 51-3077км20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
 
головуюча                                                  ОСОБА_1 ,
судді:                                                             ОСОБА_2 ,  
ОСОБА_3 ,
 
секретар судового засідання                ОСОБА_4 ,
 
учасники  судового провадження:
прокурор                                                     ОСОБА_5 ,
засуджений                                                ОСОБА_6 ,
захисники                                                   ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
            
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 18 листопада 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 06 травня 2020 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018020000000051, стосовно 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Йишсоо Пайде району Естонії, проживає у АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК України).
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, виклав вимогу до суду касаційної інстанції (далі – Суду) про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. 
 
Свої доводи захисник мотивує тим, що суд першої інстанції не повною мірою врахував конкретні обставини провадження та дані, що характеризують особу засудженого, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину: його щире каяття, добровільне часткове відшкодування шкоди та наявність на утриманні трьох неповнолітніх дітей, а також те, що ОСОБА_6 раніше не судимий та не є суспільно небезпечною особою, проте врахував позицію цивільного позивача щодо призначеного обвинуваченому покарання. 
Указує, що в матеріалах провадження відсутня ухвала про призначення підготовчого судового засідання. 
Стверджує, що суддя ОСОБА_9 мала заявити самовідвід, оскільки в судових засіданнях здійснила тиск на ОСОБА_6 , вказуючи на необхідність відшкодування матеріальної шкоди, ще до виходу в нарадчу кімнату для прийняття рішення про доведеність його винуватості та наявності підстав для задоволення цивільних позовів. 
Зазначає, що апеляційний суд не надав належної оцінки апеляційним вимогам захисника, не навів в ухвалі достатніх доводів на їх спростування та не вказав переконливих підстав, на яких залишив без задоволення апеляційну скаргу, в якій ставилось питання про звільнення ОСОБА_6  на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, а тому ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПКУкраїни). 
Крім того, в порушення вимог ст. 403 КПК України апеляційний суд прийняв до уваги незавірену копію відмови від апеляційної скарги прокурора. 
Вважає, що перегляд провадження в апеляційному порядку проведено незаконним складом суду, оскільки у керівника апарату не було підстав здійснювати заміну одного з членів колегії суддів, яка перебувала у короткостроковій відпустці. 
Стверджує, що суд апеляційної інстанції належним чином не повідомив обвинуваченому про дату апеляційного перегляду провадження.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 18 листопада 2019 року  ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Цивільний позов Товариства з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «Мілк Транс» задоволено, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ТОВ «Мілк Транс» 694 930 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Цивільний позов ОСОБА_10 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 1157,59 грн, втрачений заробіток в розмірі 74 812,63 грн та моральну шкоду в розмірі 30 000 грн, а також витрати на послуги адвоката в розмірі 2000 грн.
 
За ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 травня 2020 року апеляційну скаргу захисника  ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції – без зміни.
 
ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 14 січня 2018 року близько 15:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, рухався автодорогою сполученням Вінниця-Тиврів в напрямку м. Тиврів, керуючи автомобілем «Rover 620»,(номерний знак республіки Польща НОМЕР_1 ), гальмівна система якого знаходилася в технічно несправному працездатному стані, а ходова частина – в технічно несправному непрацездатному стані, причому водій мав об`єктивну можливість виявити ці несправності перед початком руху методом зовнішнього візуального огляду. Неподалік с. Іванівка Вінницького району Вінницької області ОСОБА_6  всупереч вимогам п. 10.1, п. 12.1, п. 31.4.1 «а» та  п. 31.4.5 «г» Правил дорожнього руху (далі – ПДР) не переконався в безпечності маневру, а також в тому, що його дії не створять перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на зустрічну смугу, де допустив зіткнення з технічно справним автомобілем марки «Isuzu NQR 75 P» (д.н.з.  НОМЕР_2 ) під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався в зустрічному напрямку.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП) водій автомобіля марки «Isuzu NQR 75 P» ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я, у видісполучної травми тіла, закритої хребтової спинномозкової травми – переломів поперечних відростків першого та другого поперекових хребців, забої та садна, а пасажир автомобіля «Rover 620» ОСОБА_11 – відкриті переломи обох кісток обох гомілок в верхній третині зі зміщенням, у тому числі відкритий перелом діафізу великогогомілкової кістки, який відноситься до тяжкихтілесних ушкоджень, оскільки являється небезпечним для життя в момент заподіяння.
 
Позиції учасників судового провадження 
 
У судовому засіданні засуджений та його захисники підтримали касаційну скаргу, прокурор просив залишити судові рішення без зміни, а касаційну скаргу – без задоволення.
 
Мотиви Суду
 
Висновки суду щодо доведеності винуватості  ОСОБА_6 і правильності кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
 
Захисник у поданій ним касаційній скарзі наголошує, зокрема, на істотних  порушеннях судами кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення, що є підставою для їх скасування та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
 
Ці доводи касаційної скарги Суд відхиляє, виходячи з такого.
Так, у касаційній скарзі зазначено про те, що в матеріалах провадження відсутня ухвала про призначення підготовчого судового засідання, а тому не відомо, чи воно взагалі призначалося. Водночас захисник не вказує, яким чином це впливає на законність судових рішень, та не заперечує, що підготовче засідання у провадженні відбулось. З матеріалів провадження вбачається, що підготовче засідання неодноразово відкладалося, у тому числі у зв`язку з розшуком обвинуваченого, та відбулось 29 березня 2019 року (а.п. 137-140). 
Крім того, в Єдиному реєстрі судових рішень наявна ухвала від 13 серпня 2018 року про призначенняпідготовчого судового засідання у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 .
Вивченням матеріалів провадження підстав для заявлення суддею ОСОБА_9 самовідводу, як про це стверджує у касаційній скарзі захисник, не встановлено.
 
Як убачається з матеріалів провадження, прокурор ОСОБА_12 , який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій ставив питання про м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання, проте до початку апеляційного розгляду подав заяву про відмову від скарги. Прокурор  ОСОБА_13 , який брав участь у розгляді провадження в суді апеляційної інстанції, не заперечував проти закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_12 . 
 
Доводи у касаційній скарзі про те, що перегляд провадження в апеляційному порядку проведено незаконним складом суду, також є безпідставними.
З матеріалів провадження вбачається, що апеляційний перегляд провадження було відкладено на 11 березня 2020 року. Перед початком судового засідання апеляційного суду відповідно до вимог закону з метою забезпечення розгляду судової справи протягом розумного строку здійснено заміну одного з членів колегії суддів – судді ОСОБА_14 , яка перебувала у відпустці з 02 по 16 березня 2020 року. В матеріалах провадження наявні розпорядження керівника апарату щодо заміни судді-члена колегії та протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями (т. 2, а.п. 126, 127). Той факт, що провадження було розглянуто по суті лише 06 травня 2020 року, коли суддя ОСОБА_14 вже вийшла з відпустки, а не 11 березня 2020 року, коли апеляційний перегляд не відбувся у зв`язку з неявкою обвинуваченого, не впливає на законність рішення про здійснення заміни одного із членів колегії суддів.
 
Твердження у скарзі про те, що суд апеляційної інстанції належним чином не повідомив обвинуваченому про дату розгляду провадження, чим порушив його право на захист, є необґрунтованими. 
З матеріалів провадження вбачається, що у зв`язку з подачею прокурором апеляційної скарги, в якій було викладено вимогу про погіршення становища обвинуваченого, явка останнього в судове засідання апеляційного суду була обов`язковою. Проте обвинувачений, будучи належним чином повідомленим                         (т. 2, а.п. 114, 115, 117, 120, 125, 160), не з`являвся у судові засідання апеляційного суду, внаслідок чого ухвалами від 11 березня 2020 року та 13 квітня 2020 року було постановлено здійснити привід ОСОБА_6 .
Разом із тим, у зв`язку з відмовою прокурора від апеляційної скарги явка обвинуваченого в судове засідання апеляційного суду згідно з ч. 4 ст. 405 КПК України вже не була обов`язковою. 
Учасники судового розгляду, у тому числі захисник ОСОБА_15 , у судовому засіданні 06 травня 2020 року не заперечували проти розгляду провадження за відсутності обвинуваченого.
Тому, з метою дотримання розумних строків та недопущення затягування апеляційного перегляду провадження, враховуючи, що ухвали апеляційного суду про привід виконати не вдалося, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість проведення апеляційного перегляду провадження за відсутності обвинуваченого ОСОБА_6 .
 
Даних про те, що суди першої й апеляційної інстанцій допустили таке порушення кримінального процесуального закону, яке тягнуло б скасування судового рішення, не встановлено.
 
Щодо доводів касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, то Суд  виходить з такого.
 
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. 
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Санкцією ч. 2 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років.
 
Як видно з вироку, суд першої інстанції, призначаючи покарання, врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких; пом`якшуючі покарання обставини, якими визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування матеріальної шкоди; обтяжуючу покарання обставину – вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння; та дані про особу   ОСОБА_6 , який має на утриманні трьох малолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий в порядку ст. 89 КК України. 
Крім того, суд першої інстанції взяв до уваги думку потерпілих щодо призначеного покарання, відсутність активної позиції обвинуваченого по відшкодуванню матеріальної шкоди цивільному позивачу, незначне відшкодування шкоди потерпілому ОСОБА_10 , а також конкретні обставини провадження, а саме керування транспортним засобом, що перебувало у завідомо для обвинуваченого технічно несправному стані, та перебування самого ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння.
Тому суд першої інстанції обрав  ОСОБА_6 основне покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 ККУкраїни у виді позбавлення волі на строк 5 років, з призначеннямдодаткового покарання, не вбачаючи при цьому підстав для застосування ст. 75 КК України, з яким погодився і суд апеляційної інстанції. 
 
На думку Суду, встановлені судом першої інстанції обставини у цьому конкретному випадку не є такими, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочинуабо дають підстави для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням. 
Водночас Суд дійшов висновку, що з урахуванням положень статей 50, 65 КК України, встановлених судом обставин, а саме наявності пом`якшуючих покарання обставин – щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, часткового добровільного відшкодування матеріальної шкоди,та даних про особу засудженого, який має на утриманні трьох малолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий,  ОСОБА_6 слід пом`якшити основне покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України до 4 років позбавлення волі. Суд уважає, що саме таке покарання відповідає загальним засадам його призначення, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Разом із тим, та обставина, що суд у вироку необґрунтовано послався на позицію цивільного позивача щодо призначеного покарання, не впливає на відповідні висновки суду. 
 
Таким чином, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судові рішення - зміні в  частині призначення основного покарання.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд 
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7  задовольнити частково.
Вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 18 листопада 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 06 травня 2020 року стосовно  ОСОБА_6 в частині призначеного покарання змінити.
Пом`якшити призначене ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України до4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
У решті судові рішення залишити без зміни. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                        ОСОБА_2                                      ОСОБА_3