Постанова
Іменем України
 
21 грудня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 591/3779/19
провадження № 61-153св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», 
третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна, 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2019 року у складі судді Грищенко О. В. та постанову Сумського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Хвостика С. Г., Левченко Т. А., Орлова І. В., 
ВСТАНОВИВ:
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Позов мотивований тим, що вчинений приватним нотаріусом виконавчий напис від 03 червня 2014 року за № 782, яким стягнуто з позивача на користь ПАТ «Дельта Банк» 735 763 грн 78 коп заборгованості, у тому числі: заборгованості за кредитом у сумі 51511,55 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 572 097 грн 58 коп., заборгованості за відсотками - у сумі 14420,60 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 160 158,07 грн та заборгованості за комісією у сумі 3508,14 грн, суперечить вимогам статей 87-89 Закону України «Про нотаріат» щодо обов`язковості переліку певних документів та факту безспірності заборгованості та главі 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України щодо безспірності документів, на підставі яких здійснюється стягнення. Крім того, вона не отримувала від ПАТ «Дельта Банк» вимог про сплату заборгованості, а про існування виконавчого напису нотаріуса дізналась лише 10 червня 2019 року після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 43802397 з його примусового виконання.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд визнати виконавчий напис від 03 червня 2014 року за № 782, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. таким, що не підлягає виконанню.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 03 червня 2014 року за № 782, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості.
Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» в дохід держави судовий збір у сумі 768 грн 40 коп.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при вчиненні виконавчого напису нотаріусом не був врахований факт відсутності безспірності заборгованості. Також суд вказав, що відповідач не надав доказів щодо відступлення прав вимоги Укрпромбанком АТ «Дельта Банк» та документів, що підтверджують, що позивач була ознайомлена з договором про відступлення права вимоги. 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Сумського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2019 року змінено, виключено з мотивувальної частини рішення суду вказівку про те, що відповідачем не надано доказів щодо передачі відступлення вимог ТОВ «Український промисловий банк» АТ «Дельта Банк» та документів, що підтверджують, що позивач була ознайомлена з договором про відступлення права вимоги.
В іншій оскарженій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2019 року залишено без змін.
Змінюючи рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції виходив з того, що виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки був вчинений нотаріусом лише 03 червня 2014 року, тобто поза межами трирічного строку з дня виникнення у ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором № 114-0011012/ФКВ-08 (01 липня 2010 року, тобто, з моменту виникнення заборгованості за тілом кредиту + 3 роки = 01 липня 2013 року) та на іншу суму ніж та, яка була визначена у направленій на адресу позивача досудовій вимозі банку від 04 жовтня 2013 року, тому такий виконавчий напис не підлягає виконанню як такий, що вчинений з порушенням вимог чинного законодавства. Але позивач ОСОБА_1 не заявляла позов про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню з підстав того, що відповідач ПАТ «Дельта Банк» не надав доказів передачі йому відступлення права вимоги від ТОВ «Український промисловий банк» та документів, що підтверджують, що вона була ознайомлена з договором про відступлення права вимоги, тобто, вказані обставини не були предметом позову під час розгляду справи в суді першої інстанції,тому колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржуване рішення суду, виключивши з його мотивувальної частини посилання на вказані обставини.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У січні 2020 року АТ «Дельта Банк» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Зарічного районного суду м. Полтави від 17 вересня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції щодо того, що відповідачем не надано доказів відступлення ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк» прав вимоги на те, що банком не надано доказів того, що позивач була ознайомлена з договором відступлення прав вимоги є абсолютно безпідставними, а тому судом апеляційної інстанції було задоволено частково апеляційну скаргу банку та змінено в цій частині судове рішення. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 01 жовтня 2013 року у позичальника наявна заборгованість у розмірі 65 932,15 доларів США. Дотримуючись порядку звернення стягнення на предмет іпотеки АТ «Дельта Банк» передбаченого статтями 33, 35 Закону України «Про іпотеку», а також умовами Іпотечного договору, ОСОБА_1 було направлено досудову вимогу за вих. № 31.4-08/9189/13 від 04 жовтня 2013 року, в якій повідомлено іпотекодавця про наявність заборгованості станом на 01 жовтня 2013 року у розмірі 65 932,15 доларів США та попереджено про те, що у разі цієї претензії  Банк буде вимушений захищати свої майнові права шляхом вчинення напису нотаріуса. Отже, АТ «Дельта Банк» у відповідності до вимог чинного законодавства України та умов іпотечного договору реалізував своє законне право та звернувся до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису з метою задоволення вимог банку.
Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що судові рішення оскаржуються лише в частині, незміненій судом апеляційної інстанції, тому в іншій частині не оскаржуються, тому судом касаційної інстанції не перевіряються. 
Аргументи учасників справи 
У березні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 направив відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м Суми від 17 вересня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року залишити без змін. 
Відзив мотивований тим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірного висновку про відсутність безспірності на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса. Виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки був вчинений нотаріусом лише 03 червня 2014 року, тобто поза межами трирічного строку з дня виникнення у ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором № 114-0011012/ФКВ-08 (01 липня 2010 року, тобто з моменту виникнення заборгованості за тілом кредиту + 3 роки = 01 липня 2013 року) та на іншу суму ніж та, яка була визначена у направленій на адресу позивача досудовій вимозі банку від 04 жовтня 2013 року. Такий виконавчий напис не підлягає виконанню як такий, що вчинений з порушенням вимог чинного законодавства. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції. 
У січні 2020 року матеріали цивільної справи № 591/3779/19 надійшли до Верховного Суду та 31  січня 2020 року передані судді-доповідачу Дундар І. О.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
Суди встановили, що 28 серпня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 114-0011012/ФКВ-08, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 53 000 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 12,5 % річних, зі строком повернення до 25 серпня 2028 року, з метою кредитування - для придбання житла.
Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 28 серпня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 114-00110112/Zфквіп-08, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку двокімнатну квартиру загальною площею 45,64 кв. м, житловою площею 31,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
04 жовтня 2013 року ПАТ «Дельта Банк» надіслало позивачу досудову вимогу № 31.4-08/9189/13, в якій повідомило ОСОБА_1 про те, що на підставі договору про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року ПАТ «Дельта Банк» набуло прав вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі, до позивача ОСОБА_1 . Також у цій вимозі банк вказав про заборгованість ОСОБА_1 станом на 01 жовтня 2013 року у розмірі 65 932,15 доларів США та 0,00 гривень і повідомив позивача про те, що у разі незадоволення цієї претензії банк буде захищати свої права шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису або зверненням до суду з вимогою про примусове стягнення боргу на вказану суму.
Даних про вручення позивачу досудової вимоги матеріали справи не містять.
03 червня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. вчинено виконавчий напис за реєстровим номером № 782, відповідно до якого запропоновано звернути стягнення на майно, а саме: двокімнатну квартиру загально площею 45,64 кв.м, житловою площею 31,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , з метою погашення заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання боржником умов кредитного договору за період з 01 липня 2010 року по 02 квітня 2014 року у загальному розмірі 735 763,78 грн, в тому числі: сума заборгованості за кредитом - 51511,55 доларів США, що за курсом НБУ складає 572 097,58 грн, заборгованості за відсотками - 14420,60 доларів США, що за курсом НБУ складає 160 158,07 грн та заборгованості за комісією у сумі 3508,14 грн.
У частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).
Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року в справі № 6-887цс17 зроблено висновок, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності».
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 12-278гс18) зроблено висновок, що «вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Інформація про наявність у суді іншого позову стягувача до боржника чи боржника до стягувача сама по собі не є доказом недотримання умови щодо безспірності заборгованості. Якщо порушення Порядку вчинення нотаріальних дій, допущені нотаріусом при вчиненні виконавчого напису, не свідчать про недотримання умов вчинення виконавчого напису, передбачених статтею 88 Закону України «Про нотаріат», та не призвели до порушення гарантованих законом прав боржника або стягувача, вони не можуть слугувати підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню».
Отже, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.
Відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.
Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.
Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Відповідно до підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінний від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо він є відмінним, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.
Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти стягненню на кошти боржника. Тому повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.
Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові
від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19).
Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, дійшли правильного висновку, що виконавчий напис був вчинений з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, з пропуском трирічного строку з дня виникнення у ПАТ «Дельта Банк» права вимоги, що суперечить вимогам статті 88 Закону України «Про нотаріат», а також за відсутності документів, що підтверджували б безспірність заборгованості.
Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Висновки Верховного Суду
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, судові рішення в оскарженій частині- без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
Керуючись статтями 400, 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 17 вересня 2019 року в незміненій частині та постанову Сумського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                              І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков
 
М. Ю. Тітов