22-ц/804/3447/20 
                                                                                263/217/20 

                                                                  П О С Т А Н О В А   
                                                       ІМЕНЕМ                  УКРАЇНИ
                                                   
     „08”  грудня  2020 року                                                  місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 263/217/20
Номер провадження 22-ц/804/3447/20 
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів:  Мальцевої Є.Є.,Пономарьової О.М. 
за участю секретаря: Грішко С. В.
учасники справи :  
позивач – АТ КБ «ПриватБанк»
відповідач – ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу  акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполь Донецької області від 15 вересня 2020 року  головуючого судді Музики О.М. зі складанням повного тексту судового рішення 15 вересня 2020 року по цивільній справі про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
В С Т А Н О В И В :
У січні 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовом мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву від 27 грудня 2012 року № б/н, згідно з якою отримала кредит у розмірі 4 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Установлюючи кредитний ліміт та його зміни, банк керувався п. п. 2.1.1.2.5, 2.1.1.2.6 договору, на підставі якого відповідач  дала згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Так, між сторонами виникли правовідносини на підставі ст. ст. 207, 634, 638, 639, 642 ЦК України шляхом приєднання відповідача  до Умов та правил надання банківських послуг. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі,  надав відповідачу кредит на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, однак відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.На порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України , відповідач свої зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим у неї утворилася заборгованість  станом на 28 листопада 2019 року у розмірі 19 325,70 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом – 10 615,02 грн;в тому числі – 0,00 грн.-заборгованість за поточним тілом кредита , заборгованості за простроченим тілом кредитом кредиту - 10 615,02 грн, заборгованості за відсоткам нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України – 1 482,67 грн,  нарахованої пені – 5 831,55 грн, штрафу (фіксована частина) – 500 грн, штрафу (процентна складова) – 896,46 грн.,яку просили стягнути з відповідача та судові витрати у розмірі 2102 грн. 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполь Донецької області від 15 вересня 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду  та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування доводів скарги зазначено, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що банком порушено строки позовної давності. Так, з моменту підписання фізичною особою заяви, між банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч.1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору. Кредитний договір повністю відповідає вимогам ч.2 ст.208, ч.1 ст.207 ЦК України, якими встановлено вимоги для письмової форми правочину. Спірний кредитний договір є публічним договором, умови якого відповідно до ч.2 ст. 633 ЦК України є однаковими для всіх споживачів аналогічних банківських послуг, що надаються банком. Згідно з Постанови НБУ від 17 грудня 2003року «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» п. 2.2. ідентифікація клієнта не є обов`язковою, якщо клієнт вже має рахунки в цьому банку і був раніше ідентифікований, відповідно до вимог законодавства України. Наказом № СП-2010-64 від 21 січня 2010 року була затверджена процедура ідентифікації клієнта, згідно з якою клієнт лише при оформленні першого продукту банку проходить повну ідентифікацію, а саме - заповнює анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також сканується паспорт клієнта. Згідно з наказу № СП-2010-599 від 31 травня 2010 року, при оформленні кредитної картки за ініціативою клієнта забороняється повторне заповнення анкети-заяви, достатньо лише фотографування клієнта з карткою.
Підписуючи анкету-заяву 27 грудня 2012 року відповідач пройшов ідентифікацію в банку, а тому повторне заповнення будь-яких анкет-заяв,  або підписання інших додаткових документів не вимагалося згідно до процедури, що затверджена наказами по банку, що не суперечить чинному законодавству. 
28 грудня 2014 року при зверненні відповідача до відділення банку йому було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна» за № НОМЕР_1 та в подальшому встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 500 грн.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, судом першої інстанції в порушення положень ст.ст. 263-264 ЦПК України, не надано належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема, умовам договору щодо його дії, належним чином не перевірено строк дії кредитної картки.
Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, шо визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності ст. 257 ЦК України, щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки ст. 261 ЦК України, а не закінченням строку дії договору або не після несплати чергового платежу. Згідно з довідкою про карти клієнта, основною виданою карткою за договором є картка за № НОМЕР_1 , яка була надана клієнту у 2014 році, зі строком дії до 12/18, тобто до 31 грудня 2018 року. В подальшому карта була перевипущена на вимогу клієнта та йому надана картка за № НОМЕР_2 , зі строком дії до 09/22, тобто до 30 вересня 2022 року. Під перевипуском карти розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку, а тому вся сума заборгованості за кредитним лімітом буде відображатися та враховуватися, в тому числі,  на перевипущеній картці. Про факт отримання кредитних карток, також свідчить надана банком виписка по рахунку клієнта, з якої вбачається, що відповідач користувалася вказаними картками, знімала кошти з банкоматів, здійснювала оплату в магазинах, вказані операції є неможливими без фізичного пред`явлення кредитної картки. Крім того, відповідач не заперечувала факту користування карткою.Тому, з урахуванням правової позиції Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, вважають, що перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, тобто з 30 вересня 2022 року. Позивач звернувся до суду з позовом в 2019 році, тобто в межах строку позовної давності.
Крім того, судом першої інстанції належним чином не досліджений розрахунок заборгованості та виписка по картковому рахунку, що містяться в матеріалах справи.Також, судом першої інстанції не досліджено та не враховано дії відповідача, якими було перервано строки позовної давності. Тому що, позичальник частково сплачував кредитну заборгованість ,що є наслідком переривання строку позовної давності. Таким чином, суду необхідно було встановити, чи є вказані дії такими, що свідчать про визнання ним свого боргу перед банком в межах строку давності, що свідчить про переривання ним цього строку. 
З розрахунку заборгованості, з колонки суми погашення за наданим кредитом, вбачається, що позичальник частково сплачував заборгованість за кредитним договором на протязі 2014-2020 років. Останній платіж проведено 01 травня 2020 року у розмірі 500 грн, аналогічна інформація міститься й у виписці по картковому рахунку від 01 травня 2020 року.Вищевказані обставини та факти судом  першої інстанції не досліджені й залишені поза увагою, не з`ясовано строк дії картки та дату проведення останнього платежу. 
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 мотивований тим,що дійсно, декілька років тому, маючи намір оформити та отримати платіжну картку, відповідач звернувся до банку. Однак, під час оформлення документів, зокрема, відповідної заяви, відповідач змінив свої наміри, та відмовився від укладення договору, що підтверджується відсутністю у заяві погодження відповідачем усіх істотних умов. Позивачем не доведено  факт досягнення між сторонами  згоди про предмет договору та його інші умови ; факт укладення договору; факт видачі відповідачу вищевказаного кредиту на умовах, зазначених позивачем; наявність заборгованості за договором відповідача і розмір такої заборгованості, а тому вимоги позивача є  необгрунтованими.Просила в задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити повністю. 
У судове  засідання  апеляційного суду представник АТ КБ «ПриватБанк» не з*явився, належним чином були повідомлені  про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 25 листопада 2020   телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № 3.9-13 за № 1245 та судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с.131-132,133). Представником АТ КБ « ПриватБанк»,головним юрисконсультом відділу правового забезпечення Маріупольської філії АТ КБ « ПриватБанк» ,що діє за довіреністю, ОСОБА_2 ,надано клопотання ,з письмовими поясненнями ,про підтримання апеляційної скарги,та про можливість розгляду справи за відсутністю представника (а.с.137).     
У судове  засідання  апеляційного суду  ОСОБА_1   не з*явилася,належним чином була  повідомлена  про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання  25 листопада 2020 року  телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм № 3.9-13 за № 1244 (а.с.130,132) . 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У зв*язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи ,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось  (ч.2 ст.247 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача,дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню з таких  підстав. 
           Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.            Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
           Судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає повністю.
Судом першої інстанції встановлено, що предметом спору у справі є стягнення заборгованості за кредитним договором від 27 грудня 2012 року № б/н у розмірі 19 325,70 грн.
Відповідно до анкети-заяви від 27 грудня 2012 року ОСОБА_1 ознайомилася із Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами АТ КБ «ПриватБанк», про що вказує її підпис в анкеті-заяві. 
Згідно з розрахунком заборгованості за договором від 27 грудня 2012 року № б/н, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , станом на 28 листопада  2019 року заборгованість відповідача становить 19 325,70 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом – 10 615,02 грн; в тому числі заборгованості за простроченим тілом кредитом кредиту - 10 615,02 грн, заборгованості за відсоткам нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України – 1482,67 грн, нарахованої пені – 5831,55 грн, штрафу (фіксована частина) – 500 грн, штрафу (процентна складова) – 896,46 грн.
Відповідно до Довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна 30 днів пільгового періоду», в якій зазначені умови кредитування, а саме: пільговий період – до 30 днів за кожною тратою, базова відсоткова ставка - 3 % на місяць, розмір щомісячного платежу – 7 % від заборгованості (але не менше 50 грн та не більше залишку заборгованості), пеня = пені 1 та пеня 2, де пеня = (базова процентна ставка за договором) / 30 – нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня 2 = 1 % від заборгованості, але не менше 10 грн/2 дол. США на місяць, нараховується 1 раз на місяць за наявності прострочення за кредитом або відсотками 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму понад 50 грн; штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань – 500 грн + 5 % від суми заборгованості.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог,суд першої інстанції виходив з того,що кредитний договір від 27 грудня 2012 року № б/н у встановленому законом порядку недійсним не визнаний та відповідачем оспорюється.Крім того, довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 30 днів пільгового періоду» сторони узгодили умови щодо сплати відповідачем відсотків за користування кредитом та інших платежів щодо оплати послуг банку та порядку нарахування та розміру пені за несвоєчасне погашення заборгованості.
Відповідач не заперечувала фактів укладання кредитного договору, отримання кредитної картки та користування кредитними коштами, не спростовувала розрахунок та розмір заборгованості.Тому суд вважав , що заявлені банком вимоги ґрунтуються на наведених нормах матеріального права.Однак, відповідач заявила про застосування позовної давності до вимог банку.Вирішуючи питання про застосування позовної давності,суд виходив з того,що кредитний договір між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений 27 грудня 2012 року, місячний строк для погашення виниклої заборгованості за платежем закінчується 27 січня 2013 року, а трирічний строк позовної давності за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, закінчився 27 січня 2016 року. Банк направив позов 27 грудня 2019 року, а надійшов він 09 січня 2020 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду, надавши розрахунок заборгованості станом на 28 листопада 2019 року. З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що 16 квітня 2016 року та пізніше відповідачем періодично вносилися платежі на погашення кредиту, однак за період з 27 січня 2013 року по 27 січня 2016 року не вчинено жодного платежу.Оскільки строк позовної давності зі сплати заборгованості сплив 27 січня 2016 року, то здійснення 16 квітня 2016 року оплати в рахунок погашення заборгованості, тобто вчинення дій за межами строку позовної давності не свідчить про те, що перебіг строку позовної давності перервано, оскільки переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку позовної давності, а не після його спливу. Витяг із Умов та правил надання банківських послуг, у пункті 1.1.6.4 яких установлено позовну давність тривалістю в 15 років, не містять підпису відповідача.Банком не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що Умови та правила надання банківських послуг ПАТ «ПриватБанк» не змінювалися і на час укладення кредитного договору саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови та правила надання банківських послуг містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника.У заяві позичальника від 27 грудня 2012 року посилання на домовленість сторін щодо збільшення строку давності відсутнє. Відсутній і окремий договір про збільшення строку давності.Отже, Умови, які знаходяться в матеріалах справи, не містять підпису відповідача, у заяві позичальника відсутнє посилання на збільшення строку давності, а тому відсутні підстави вважати, що сторони збільшили позовну давність за вимогами про стягнення кредитної заборгованості до 15 років. Договору про збільшення позовної давності сторони не укладали. З огляду на викладене ,суд дійшов висновку про доведеність позивачем вимог та відповідно пропуск позовної давності за цими вимогами, про сплив якої та застосування наслідків заявлено відповідачем у справі, що дає підстави для відмови у задоволенні позову. 
           З висновками суду першої інстанції   погодитися не можна, враховуючи наступне.
          Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
            Апеляційний суд , ураховуючи   фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінивши докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.
           Судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.
          Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено, зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту.
        Судом встановлено, що  27 грудня 2012  року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір з ОСОБА_1   , згідно з умовами якого остання  отримала  кредит у розмірі  4 000  грн., шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.12).
          У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
              Згідно пунктам 1, 5  Розділу VП постанови Правління Національного банку України № 705 від 05 листопада 2014 року  «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів та інші документи, що застосовуються в платіжних системах для платіжних операцій з використанням електронних платіжних засобів, можуть бути в паперовій та/або електронній формі. Вимоги до засобів формування документів за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів і їх оброблення визначаються платіжною системою з урахуванням вимог, установлених нормативно-правовими актами Національного банку.
            Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.
         Згідно з довідки АТ КБ «ПриватБанк» відповідачу  на підставі  кредитного договору  від 27 грудня 2012  року були надані платіжні  картки :  № НОМЕР_1   з датою відкриття 28 грудня 2014  року   з терміном дії, який закінчується у грудні  2018 року, за  № НОМЕР_2   з датою відкриття 13 квітня 2019  року з терміном дії ,який закінчується у вересні  2022 року (а.с.84).
        Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти вбачається,старт карткового рахунку  18 березня 2016  року, інформація 99926251621914101 ,зміна кредитного ліміту 18 березня 2016 року ,встановлення кредитного ліміту 500 грн.,зміна кредитного ліміту 29 травня 2017 року ,збільшення кредитного ліміту 4000 грн (а.с.83).
        Про факт отримання кредитних карток, також свідчить надані банком виписка по рахунку клієнта, з якої вбачається, що відповідач користувалася вказаними картками, знімала кошти з банкоматів,в тому числі готівкою,  здійснювала оплату в магазинах:»Продукт Маркет»,»Сільпо»,»Ашан»,»Міні-маркет продукти Лайм», »Макдональдс»,поповнення мобільного через банкомат,поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування та інше (а.с.80-82).  
          Згідно з наданим банком розрахунком, у  ОСОБА_1   за вказаним кредитним договором станом на  28 листопада 2019  року утворилась заборгованість в розмірі 19 325,70 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту – 10 615 грн. 02 коп., заборгованість за поточним тілом кредиту - 0 грн. 00 коп., заборгованість за простроченим тілом кредиту – 10 615 грн.02 коп., заборгованість за нарахованими відсотками - 0 грн. 00 коп., заборгованість за простроченими відсотками - 0 грн. 00 коп., заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК - 1482 грн. 67 коп., нарахована пеня - 5831 грн. 55 коп., нарахована комісія - 0 грн. 00 коп., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6  Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500 грн. 00 коп., штраф (процентна складова) - 896 грн. 46 коп. (а.с.6-11).
          Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
            За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
           Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
           У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
           Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
          Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
           Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
            Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).             
          Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
          За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
            У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
            Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
          Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
            За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
           З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03  липня 2019 року  у справі № 342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
           Тому , відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
            У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
          У заяві позичальника, яка додана до позовної заяви, від 27 грудня 2012  року процентна ставка не зазначена, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
           За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
           Відтак,  слід відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК - 1482 грн. 67 коп., нарахованої  пені - 5831 грн. 55 коп., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500 грн. 00 коп., штраф (процентна складова) - 896 грн. 46 коп., через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу.
         Наведене вище узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи №342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловленими в постанові від 03 липня 2019 року.
            Укладений між сторонами кредитний договір від 27 грудня 2012  року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним), однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд апеляційної інстанції  приходить до переконання, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
           Таким чином, суд апеляційної інстанції  зазначає про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог і стягнення в примусовому порядку з боржника отриманого ним та  непогашеного  тіла кредиту в розмірі 10 615 ,02  грн., а в решті вимог позову слід відмовити.
             З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1   не  приймав участь при розгляді справи судом першої інстанції, та відповідач  будь-яких заперечень з приводу ненадання банком  та неознайомлення його  з наданими останнім до матеріалів справи Умовами та правилами банківських послуг,  а також щодо  надання  кредитних коштів, або надання їх з інших підстав, а не на підставі договору та умовах зазначених позивачем, не надав.
             Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення  об`єктивної  істини та об`єктивного вирішення справи, винесення обґрунтованого рішення  на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин.
             З доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 27 грудня 2012  року вбачається, що відповідач використовував надані банком кошти .На зазначене суд не звернув уваги, належним чином не перевірив доводи банку внаслідок чого не в повній мірі встановив обставини, що мають значення для справи, які підлягають доказуванню, не вжив всіх необхідних заходів, необхідних для  встановлення всіх обставин справи та правильного вирішення її.   
             Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами,пені  і штрафи (фіксована частина та процентна складова).
            Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 27 грудня 2012  року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на банківському  сайті www.privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.
            Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема сплату процентів, штрафів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови.
            При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з  Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
             Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
              Апеляційний суд  вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову.
            За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу  Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами,пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, скільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
            При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
             Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані  позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
            Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 27 грудня 2012  року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».
          Разом з тим, наданий до матеріалів справи витяг з Тарифів  обслуговування кредитних карт  «Універсальна», містить чотири підвиди карт, а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна  CONTRACT», «Універсальна COLD»,  за якими визначений різний розмір відсотків за користування кредитом та різні умови кредитування. 
          Кожен підвид кредитної картки передбачає різні пільговий період, базову процентну ставку на місяць, обов`язковий щомісячний платіж, пеню за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів.
             Наведена  анкета-заява ОСОБА_1 від 27 грудня 2012 року  взагалі не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем  банківських послуг, крім особистих даних та підпису відповідача. 
            Не містять матеріали справи підтверджень ознайомлення відповідачем саме з Тарифами обслуговування кредитних карт, Умовами та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, на які посилається позивач, розумів їх та  погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені та штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
           Апеляційний суд  вважає, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та відповідальність у разі порушення відповідачем зобов`язання.
           Банк посилається на анкету-заяву позичальника від 27 грудня 2012  року,але анкета -заява сама по собі не є належним підтвердженням, що саме такі умови, про які просив позичальник при її заповненні, були закладені в кредитний договір.
         Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами станом на  28 листопада 2019  року, при цьому посилався на положення статті 625 ЦК України.
         Як вбачається з матеріалів справи ,банк у якості заборгованості визначив не суму відповідальності в розумінні норми статті 625 ЦК України,а заложив суму розрахованих з урахуванням підвищення у зв*язку із невиконанням умов договору відсотків. 
          Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 27 грудня 2012  року, посилався на витяг з загальних умов та правил надання банківських послуг. Вказував, що Тарифи банку викладені на відповідному сайті: https://privatbank.ua/ terms/ як невід`ємні частини спірного договору, і відповідач повинен був з ними ознайомитися. Тарифами банку щодо обслуговування по кредитним картам з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, визначені у тому числі можливості зміни умов та правил надання банківських послуг, а саме: в частині нарахування процентів, неустойки. Тобто, у зв`язку із порушенням умов повернення кредиту, відповідач повинен повернути борг з відсотками 86,4% для карти «Універсальна», 84% для карти «Універсальна Голд».
           При визначені розміру заборгованості банк, пославшись на Тарифи обслуговування по вищевказаним кредитним картам та Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua, включив у платіж за кредитом, і згідно зі ставками, розміром та порядком нарахуванням, визначеними цими документами, заборгованість по процентам за користування кредитом, яка становить 1482,67 грн станом на 28 листопада 2019 року.
          Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 81 ЦПК України).
          Разом з тим зі справи неможливо встановити, чи погоджений із позичальником розмір відсотків за кредитом, оскільки неможливо встановити, на яких саме умовах йому виданий кредит.        
          Так, довідка про видачу кредитної карти відповідачу на строк до вересня  2022  року не містить будь-яких посилань на її різновид, хоча банк вказує на різні розміри відсотків, пов`язуючи їх з видом картки для користування кредитом. 
          Неможливо встановити такі обставини і з виписки з договору про рух коштів по рахунку позичальника, який разом із довідкою про видачу карти відповідачу був долучений до матеріалів справи .
         Отже, розмір суми відсотків і штрафних санкцій за користування кредитними коштами і порушення умов договору позивачем не доведений належно.
          Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
          Разом з тим, доказів на підтвердження заявлених вимог про стягнення процентів за користування кредитом не надано позивачем ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду.
            Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
            Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
            Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони.           
           Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
          Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
       Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.
        Тому,  позивачу  належало виходячи  із підстав позову доводити умови укладеного кредитного договору від 27 грудня 2012  року б/н та наявність визначеної банком заборгованості за цим договором, проте зроблено це не було.
      Враховуючи ухвалення оскаржуваного рішення внаслідок невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права в частині вирішення  вимог про стягнення заборгованості по кредиту , таке рішення у відповідній частині згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення  про часткове задоволення  вимог згідно із вищенаведеним мотивуванням.
       Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Оскільки рішення суду першої інстанції скасовано,  і за новим рішенням частково стягується заборгованість по тілу кредиту, то підлягає стягненню пропорційно розміру задоволенних вимог ( заявлено позивачем позов з ціною 19 325,70  грн. або 100%;  задоволено позов банку за наслідками розгляду справи судом апеляційної інстанції на загальну суму 10 615,02 грн  ( 54,92%), розмір  судового збору з ОСОБА_1    на користь АТ КБ «ПриватБанк»   за подачу позивачем позовної заяви у розмірі 1 154,42 грн ( 54,92% від сплаченого судового збору за подання позовної заяви 2102 грн (а.с.39) ) , та  за наслідками апеляційного розгляду з відповідача  підлягає стягненню на користь позивача АТ КБ «ПриватБанк»  витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі, пропорційному до задоволеної частини, що в грошовому виразі становить 1731,63  грн. (54,92 % від сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги 3153 грн (а.с. 99).
        Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
          Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до положень частини 1 статті 376 ЦПК України, є:  неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;  недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;  порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
          За таких обставин апеляційний суд  вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а  рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполь Донецької області від 15 вересня 2020 року   підлягає   скасуванню  повністю  з ухваленням нового  судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
           Відповідно до ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки  ціна позову складає  19 325,70 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 374,376,381,382  ЦПК України, апеляційний суд –
                                                                   П О С Т А Н О В И В  :
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» – задовольнити частково. 
Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполь Донецької області від 15 вересня 2020 року  скасувати повністю та ухвалити нове рішення .
Позовні вимоги  акціонерного товариства комерційного банку « ПриватБанк» до ОСОБА_1   про стягнення заборгованості  задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,ІПН НОМЕР_3 , яка по 28 лютого 2018 року була зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання : АДРЕСА_2   на користь акціонерного товариства комерційного банку  « ПриватБанк »  (01001, м.Київ, вул. Грушевського, буд. 1 «Д», р/р НОМЕР_4 , код ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299) заборгованість за кредитним договором № б/н від 27 грудня 2012  року  у розмірі 10 615 (десять тисяч шістсот п*ятнадцять  ) грн 02 коп  .
В решті вимог відмовити . 
Стягнути з ОСОБА_1   , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,ІПН НОМЕР_3 , яка по 28 лютого 2018 року була зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання : АДРЕСА_2   на користь акціонерного товариства комерційного банку  « ПриватБанк »  (01001, м.Київ, вул. Грушевського, буд. 1 «Д», р/р НОМЕР_4 , код ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299) витрати з оплати судового збору за подачу позивачем позовної заяви в розмірі  1 154  (одна тисяча сто п`ятдесят чотири    ) грн 42  коп.  та  витрати ,понесені у зв*язку з переглядом справи  у суді  апеляційної  інстанції   в розмірі 1 731 ( одна тисяча сімсот тридцять одна   )  грн 63  коп.

             Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
             Повний текст постанови складений 14 грудня 2020 року. 

            Судді: