П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08 грудня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/1816/20	
Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2020 року по справі № 400/1816/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування вимоги від 14.08.2019 № Ф-72818-17-У, –

                                   ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.08.2019  № Ф-72818-17-У на суму 23785,08 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що вона була зареєстрована як ФОП ще у 1995 році, проте з 1996 року підприємницька діяльність нею не здійснюється, доходів не отримує, про що повідомляла контролюючий орган і інспектором було надано роз`яснення, що через 6 місяців автоматично здійснюється припинення підприємницької діяльності. А з 2016 по 2018 роки працювала найманим працівником в ТОВ “Лутац” і ЄСВ за неї мав сплачувати роботодавець, тому підстави для сплати ЄСВ відсутні.
Відповідач надав відзив на позов, просив відмовити у задоволенні позову, оскільки оскаржувана вимога про сплату боргу зі сплати єдиного внеску була сформована на підставі даних інформаційної системи органу доходу і зборів, що відповідає положенням Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” та прийнята відповідно до вимог чинного законодавства. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 03 вересня 2020 року позов задовольнив частково. 
Визнав протиправною та скасував вимогу Головного управляння ДПС у Миколаївській області про сплату боргу (недоїмки) від 14.08.2019 р. №Ф-72818-17-У в частині суми  18276,72 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду в частині відмови позовних вимог, ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення в частині відмови позовних вимог судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- судом першої інстанції не було враховано правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020  у справі № 260/81/19;
- судом першої інстанції проігноровано ту обставину, що позивачка була зареєстрована як підприємець ще у 1995 році та починаючи із 1996 року підприємницьку діяльність не здійснювала, а постійно офіційно працювала на різних підприємствах.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність її задоволення.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивачка з 1995 року була зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця, а 29.04.2020 припинено підприємницьку діяльність (а. с. 20-23). 
У період з 2016 року по грудень 2018 року позивачка працювала у ТОВ “Лутац”, що підтверджується копією трудової книжки (а. с. 35).
14.08.2019 Головним управлінням ДФС у Миколаївській області, правонаступником  якого є відповідач, винесено Вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-72818-17-У, якою позивачці визначено до сплати 23 785,08 грн. недоїмки з єдиного внеску.
Не погоджуючись із вищезазначеною Вимогою позивачка звернулась до суду.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Частково відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування ЄСВ за 1 квартал 2019 року – 2 754,18 грн., 2 кв. 2019 року – 2 754,18 грн. є правомірним, оскільки за даний період позивачкою не надано доказів перебування її у даний період у трудових відносинах з підприємством, організацією, установою тощо, що б свідчило про подвійну сплату ЄСВ, а припинення підприємницької діяльності відбулось лише у квітні 2020 року.
Проте з вказаним висновком погодитись не можна з огляду на наступне.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини врегульовані нормами    Податкового кодексу України    в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами    Закону № 2464-VI    в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно частини 1 статті 4, пункту 1 частини 2 статті 6 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Таким чином, визначення наявності у особи статусу фізичної особи-підприємця має першочергове значення для вирішення питання щодо наявності обов`язку сплати єдиного внеску.
З 01.01.2017 року до    статті 7 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”    внесені зміни, одна із яких стосується порядку нарахування єдиного внеску фізичними особами    підприємцями, у разі відсутності у них доходу у звітному році або окремому місяці звітного періоду, яким встановлений обов`язок самостійного визначення бази для нарахування    ЄСВ.
У зв`язку з цими змінами у законодавстві, у позивачки виникла заборгованість зі сплати єдиного внеску, що підтверджено інтегрованою карткою платника податків.
Закон України “Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань” від 15 травня 2003 року № 755-IV    регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців. Цей Закон набрав чинності з 01 липня 2004 року.
Саме з 01 липня 2004 року розпочав функціонування Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
Відповідно до частини 2    статті 18 цього Закону, для державної реєстрації включення відомостей про фізичну особу - підприємця, зареєстровану до 1 липня 2004 року, відомості про яку не містяться в Єдиному державному реєстрі, подається заява про державну реєстрацію включення відомостей про фізичну особу - підприємця до Єдиного державного реєстру.
До 01 липня 2004 року реєстрація суб`єктів підприємницької діяльності здійснювалась на підставі    Закону України “Про підприємництво”.
Згідно   зі статтею 8 Закону України “Про підприємництво”, державна реєстрація    суб`єктів підприємницької    діяльності, крім    об`єднань    юридичних    осіб,    що здійснюють свою діяльність в Україні на умовах угод про розподіл продукції, проводиться у виконавчому    комітеті    міської,    районної    в    місті    ради    або    в районній, районній міст Києва і Севастополя державній адміністрації (далі    –    органи державної реєстрації) за місцезнаходженням або місцем проживання даного суб`єкта, якщо інше не    передбачено    законом.
Громадяни, які мають намір здійснювати підприємницьку діяльність без створення    юридичної    особи,    подають реєстраційну картку встановленого    зразка, яка є водночас заявою про державну реєстрацію,    копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера фізичної    особи - платника податків та інших обов`язкових платежів і документ, що засвідчує внесення плати за державну реєстрацію. Органам державної реєстрації    забороняється    вимагати    від суб`єктів підприємницької діяльності додаткові документи, не передбачені цим Законом. Державна реєстрація суб`єктів підприємницької діяльності проводиться за наявності всіх необхідних документів    за заявочним принципом протягом не більше п`яти робочих днів.    Органи державної реєстрації зобов`язані    протягом    цього    терміну    внести    дані    з реєстраційної картки до Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності та видати свідоцтво про державну реєстрацію встановленого зразка з    проставленим ідентифікаційним кодом (для юридичних    осіб), який надається органам державної реєстрації органами    державної статистики,    або ідентифікаційним номером фізичної особи - платника податків та інших обов`язкових платежів. У п`ятиденний    термін    з    дати реєстрації органи державної реєстрації направляють примірник реєстраційної картки з відміткою про державну реєстрацію відповідному державному податковому органу і    органу    державної    статистики та подають відомості про державну реєстрацію суб`єкта    підприємницької діяльності до органів Фонду загальнообов`язкового державного    соціального страхування України на    випадок безробіття, Фонду соціального страхування від нещасних випадків    на виробництві та професійних захворювань України, Фонду соціального страхування    з    тимчасової    втрати    працездатності    і Пенсійного фонду України.
Також вказаною статтею Закону передбачені умови та порядок скасування державної реєстрації, а саме, скасування державної    реєстрації здійснюється    за    заявою власника (власників) або уповноважених ним (ними) органів чи за особистою заявою    підприємця-громадянина,    а    також    на    підставі рішення суду в разі: визнання недійсними або такими,    що суперечать законодавству, установчих документів; здійснення діяльності, що суперечить установчим документам та законодавству України; несвоєчасного повідомлення суб`єктом підприємницької діяльності про    зміну    його    назви,    організаційної    форми,    форми власності та місцезнаходження; визнання суб`єкта підприємницької    діяльності    банкрутом    (у випадках, передбачених законодавством); неподання протягом    року    до    органів    державної    податкової служби    податкових    декларацій,    документів    фінансової    звітності згідно з законодавством.
Скасування  державної    реєстрації    суб`єкта    підприємницької діяльності здійснюється органом державної реєстрації за    наявності ліквідаційного балансу, складеного і затвердженого згідно з законодавством,    та інших документів, що підтверджують проведення заходів щодо ліквідації суб`єкта    підприємницької діяльності як юридичної особи,    перелік яких    визначається    Кабінетом    Міністрів України, шляхом виключення    його з Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності. Орган державної реєстрації в десятиденний термін повідомляє відповідні    державні податкові органи та органи державної статистики, органи Фонду    загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок   безробіття,   Фонду соціального    страхування    від    нещасних випадків на виробництві та професійних    захворювань    України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та Пенсійного фонду України про скасування державної реєстрації   суб`єкта    підприємницької діяльності.
Позивачка стверджує, що    вона була зареєстрована як фізична особа-підприємець, але    нею була не була подана заява про припинення підприємницької діяльності, оскільки інспектором податкової служби їй було надано роз`яснення, що у разі ненадання звітності протягом 6 місяців автоматично здійснюється припинення підприємницької діяльності.
Разом з тим, аналіз вище наведених норм закону свідчить, що дані про реєстрацію фізичної особи-підприємця, зареєстрованої до 01 липня 2004 року до Єдиного державного реєстру могли бути перенесені тільки за умови подачі особою відповідної заяви або автоматично за результатами проведеної відповідними комісіями інвентаризації.
Однак, у справі відсутні докази, що на виконання вимог частини 2    статті 18 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань”    позивачка подавала заяву про включення відомостей про фізичну особу - підприємця до Єдиного державного реєстру після 2004 року.
Також відповідно    до пункту 9 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України від 01 липня 2010 року № 2390-УІ “Про внесення змін до Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб    підприємців” щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання”, Міністерством юстиції України було видано    наказ № 575/5 від 12.04.2012 року “Про тимчасові міжвідомчі спеціальні комісії з питань проведення    інвентаризації    юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців”, на підставі якого були утворені в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі тимчасові міжвідомчі спеціальні комісії з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких на дату завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців не включені до Єдиного державного реєстру (далі - відомості про невключених суб`єктів). Пунктом 5 вказаного    наказу    передбачено, що    Державним реєстраторам юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців слід забезпечити: включення до Єдиного державного реєстру відомостей про невключених суб`єктів на підставі аналітичної інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.
Аналіз наведених норм доводить, що реєстрація особи, як фізичної особи-підприємця здійснюється в порядку та на підставах, визначених чинним законодавством. Факт реєстрації такої особи засвідчується свідоцтвом про державну реєстрацію.
У зв`язку зі змінами Закону про реєстрацію було розпочато процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року.
Процес включення повинен був завершитися через рік з дня набрання чинності Законом № 2390-VІ, тобто 03 березня 2012 року, оскільки Закон № 2390-VІ набрав чинності 03 березня 2011 року. В свою чергу, особи, які зареєстровані як фізичні особи-підприємці до 01 липня 2004 року, зобов`язані були протягом цього часу подати реєстраційну катку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтва про їх державну реєстрацію.
Інформація про тих осіб, які самостійно не звернулися до державних реєстраторів для включення інформації про них до Єдиного державного реєстру та заміни свідоцтва, була включена до ЄДР самостійно державними реєстраторами на підставі інформації, наданої спеціально створеними міжвідомчими комісіями.
З матеріалів справи вбачається, що дані ОСОБА_1 не були автоматично включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб    підприємців    після 01 липня 2004 року, за результатами інвентаризації.
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб    підприємців та громадських формувань станом на 14.12.2019, в реєстрі не було записів за ОСОБА_1 , оскільки такі дані були внесені лише 29.04.2020 (а.с. 21).
Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на момент винесення оскаржуваної вимоги був відсутній запис про державну реєстрацію підприємницької діяльності     ОСОБА_1 .
Будь-яких інших доказів стосовно реєстрації підприємницької діяльності позивачки відповідачем    не зазначено та до суду    не надано.
Закон України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”    визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Частиною 1    статті 4 цього Закону    встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до пункту 1 частини  2 статті 6 Закону, платник єдиного внеску зобов`язаний    своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Згідно з частиною 4    статті  5 цього Закону, обов`язки платників єдиного внеску виникають: у осіб, зазначених в абзацах другому, третьому, п`ятому та сьомому пункту 1 частини першої    статті 4 цього Закону, - з дня їх державної реєстрації відповідно до    Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців".
Відповідно до частини  9    статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
Відповідно до пункту 2 частини 1    статті 7 цього Закону, єдиний внесок нараховується:    для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої    статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Частиною 8    статті 9 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”, платниками єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої    статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.
Відповідно до частин 2-4    статті 25 цього Закону, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Таким чином, з огляду на те, що відносно позивачки на час винесення оскаржуваної вимоги , відсутній запис в Єдиному державному реєстрі запису про її реєстрацію як фізичної особи  -  підприємця, на позивачку не розповсюджуються вимоги    статті 7 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування”    в частині порядку нарахування єдиного внеску фізичними особами    підприємцями, у разі відсутності у них доходу у звітному році або окремому місяці звітного періоду, яким встановлений обов`язок самостійного визначення бази для нарахування    ЄСВ та відповідно до    статті 5 цього Закону    у позивачки    не виникло обов`язків платника    єдиного податку.
Також при вирішенні даної справи колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду , викладені у постанові від 01.07.2020 по справі № 260/81/19 (№ в ЄДРСР 90458921) відповідно до яких зазначено наступне.    
Статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.
Відсутність офіційного підтвердження статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом № 755-IV, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача щодо правомірності нарахування єдиного внеску, виходячи із даних ІТС “Податковий блок”, оскільки навіть у разі набуття особою статусу ФОП до початку функціонування Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, внесення відомостей про таку особу до Єдиного державного реєстру забезпечується державою, через відповідні органи, тому в обов`язковому порядку містяться у такому реєстрі.
Таким чином, твердження податкового органу про наявність у позивача статусу ФОП не базується на фактичних обставинах справи та нормах законодавства України.
Щодо частини позовних вимог, які суд першої інстанції задовольнив, а саме визнав протиправною та скасував вимогу Головного управляння ДПС у Миколаївській області про сплату боргу (недоїмки) від 14.08.2019 № Ф-72818-17-У в частині суми  18 276,72 грн, колегія суддів зазначає, що в частині задоволення позову рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось, а тому відповідно до частини 1 статті 308 КАС України апеляційний суд не дає правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Статтею 77 КАС України, встановлено, що        кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених    статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на встановлені судом обставини відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірність прийнятої ним вимоги про сплату боргу від 14.08.2019  № Ф-72818-17-У на суму 23 785,08 грн.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а тому, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 317 КАС України, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог з прийняттям нового рішення, яким позов слід задовольнити у повному обсязі.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити .
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2020 року по справі № 400/1816/20 у частині відмови у задоволенні позовних вимог – скасувати, прийняти у цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Миколаївській області про сплату боргу (недоїмки) від 14.08.2019  № Ф-72818-17-У в частині суми 5 508 ( п`ять тисяч п`ятсот вісім гривень) 36 коп.
В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2020 року по справі № 400/1816/20 - залишити без змін.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Семенюк Г.В.