ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5876/20 Справа № 215/6231/14-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого - Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Каратаєвої Л.О.,
за участю секретаря - Синенка Є.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
        ОСОБА_1 , 

на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 липня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи - виконавчий комітет Тернівської районної у місті ради, виконавчий комітет Криворізької міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, - 
ВСТАНОВИЛА: 

       У жовтні 2014 року  ОСОБА_2  звернулася до суду з позовомдо ОСОБА_3 , в якому, враховуючи останні уточнення, просила усунути їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою загального користування по  АДРЕСА_1  та водопровідним колодязем, зобов`язати власника домоволодінням АДРЕСА_1  знести залізобетонний паркан довжиною 19 метрів з семи залізобетонних секцій з залізобетонними опорами висотою 1,6 метра, з двостворчатими воротами з листової сталі висотою 2,37 м., та інтегрованою хвірткою, самочинно встановлений на проїзній частині загального користування перед домоволодінням АДРЕСА_1 ; знести самочинно встановлену огорожу з металевої сітки, встановлену між домоволодіннями АДРЕСА_2  та АДРЕСА_1 . 
       В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що вона є власником домоволодіння АДРЕСА_1 та користувачем земельної ділянки для обслуговування вказаного домоволодіння. ОСОБА_3 був власником суміжної земельної ділянки загальною площею 599 кв.м. та домоволодінням АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 в порушення меж, самовільно переніс огорожу з металевої сітки зі своєї частини земельної ділянки на 1м. на її земельну ділянку, тим самим збільшивши площу належної йому на праві власності змеленої ділянки, а також самовільно встановив огорожу з бетонних секцій та воріт з боку проїзної частини АДРЕСА_1 м. Кривому Розі перед домоволодінням АДРЕСА_2 , порушивши її право на користування водопровідним колодязем та земельною ділянкою в місці загального користування.
       В зв`язку зі смертю ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , до участі у справі як правонаступника залучено спадкоємця за заповітом - ОСОБА_1 . 
       Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 21 липня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Усунуто для ОСОБА_2 перешкоди в користуванні земельною ділянкою загального користування та водопровідним колодязем водопроводу Д50 мм. по АДРЕСА_1 в м. Кривому Розі, який підключений до водопроводу КП «Кривбасводоканал» Д150М по вул. Короленка, від якого здійснюється водопостачання домоволодінь АДРЕСА_1 .
       Зобов`язано власника домоволодіння АДРЕСА_2 та земельної ділянки для обслуговування вказаного житлового будинку і господарчих будівель ОСОБА_1 демонтувати залізобетонний паркан довжиною 19 метрів з семи залізобетонних секцій з залізобетонними опорами висотою 1,6 метра, з двостворчатими воротами з листової сталі висотою 2,37 м., та інтегрованою хвірткою, самочинно встановлений на проїзній частині загального користування перед домоволодінням АДРЕСА_2 .
       В частині позову про знесення самочинно встановленої огорожі ОСОБА_2 - відмовлено.
       Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
       Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на недоведеність заявлених позовних вимог, оскільки жодних доказів порушення прав позивача та доказів перешкоджання у користуванні водопровідним колодязем позивачем в підтвердження заявлених вимог не надано. Вважає, що рішення суду ґрунтується на доказах, які матеріалами справи не підтверджуються. 
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 липня 2017 року залишено без змін. 
Постановою Верховного суду України від 08 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
       Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 серпня 2003 року, виданого Шостою Криворізькою державною нотаріальною конторою, та угоди про розподіл спадкового майна від 16 серпня 2003 року ОСОБА_2 є власником домоволодіння АДРЕСА_1 та користувачем земельної ділянки для обслуговування вказаного домоволодіння.
       Власником суміжної земельної ділянки площею 0,0599 га та домоволодіння АДРЕСА_2 був ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадщину після його смерті в порядку спадкування за заповітом прийняла ОСОБА_4 .
       В загальному користуванні сторін перебуває водопровідний колодязь, підключений до водопроводу Комунального підприємства «Кривбасводоканал», від якого здійснюється водопостачання домоволодінь АДРЕСА_3 . Водопровідний колодязь збудований мешканцями вказаних домоволодінь і на балансі комунального підприємства не перебуває /а.с.23/.
       Згідно з висновком судової оціночно-будівельної експертизи від 12 листопада 2015 року № 22-15 судовим експертом Іваненком А. О. було досліджено паркан з бетонних секцій та воротами домоволодіння АДРЕСА_2 і встановлено, що ворота та паркан в зазначеному стані перешкоджають вільному доступу до водопровідного колодязя, через який здійснюється постачання холодної води до домоволодіння АДРЕСА_1 . В результаті проведеного дослідження та вимірів також було встановлено, що люк водопровідного колодязя знаходиться на території земельної ділянки АДРЕСА_2 відповідно до державного акта на землю від 23 січня 2001 року № 14233 на ім`я ОСОБА_3 . Крім того, експертом було складено схему зазначеної земельної ділянки та зроблено висновок, що розташування огорожі з бетонних секцій та воріт перед вказаним домолодінням не відповідає землевпорядній документації та державному акту.
       Крім того, в акті від 07 квітня 2016 року комісії у складі уповноважених осіб Тернівської районної у місті ради та Комунального підприємства «Кривбасводоканал», зазначено, що оглядовий водопровідний колодязь розташовано на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_3 , внутрішні стінки цього колодязя та оголовок знаходяться в межах зазначеної земельної ділянки. 
       Таким чином, залізобетонний паркан з воротами домоволодінням позивача не порушує її прав, оскільки споруджений на земельній ділянці, що не перебуває в загальному користуванні інших осіб, а належить територіальній громаді міста Кривого Рогу.
       Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
       Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
       Частинами другою, третьою статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. 
       Відповідно до частин першої, другої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.
       Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову (частини перша, четверта, сьома статті 376 ЦК України). 
З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.
       Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       В той же час, частиною другою статті 386 ЦК України закріплений окремий превентивний (попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися. Зміст такого захисту полягає в тому, що у передбачених законом випадках з метою попередження порушення права власності застосовуються примусові заходи без покладення на нього юридичної відповідальності.
       Таким чином, виходячи зі змісту частини другої статті 386 ЦК України, позов про превентивний захист права власності може бути пред`явлений власником, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою.
       Відповідно до частини першої статті 4, частини першої статті 13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
       Викладене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14.
       Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.
       Розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови.
       Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
       Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.
       Отже, позивач зобов`язана була довести факт самочинності предмета спору, порушення її прав як власника суміжної земельної ділянки та обгрунтованості захисту її прав лише у такий спосіб, як знесення. 
       Дослідивши надані сторонами справи докази, встанововши обставини справи та виходячи з наведених норм закону, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність порушення прав позивача, оскільки спірний колодязь, внутрішні його стінки та оголовок знаходяться в межах земельної ділянки відповідача, тобто навіть після знесення паркану колодязь повністю залишиться на земельній ділянці відповідача. Отже, обраний позивачем спосіб захисту свого права не є відновленням порушеного права, як власника земельної ділянки, оскільки порушує право відповідача щодо розпорядження своєю вланістю на свій розсуд.
       Щодо вимог про демонтування залізобетонного паркану, встановленого на проїзній частині загального користування перед домоволодінням АДРЕСА_2 , колегія суддів виходить з того, що зазначений паркан споруджений на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді міста Кривого Рогу. Тобто, правом вимоги про захист свого права щодо володіння нерухомим майном наділений лише власник майна, однак як вбачаєтсья з матеріалів справи територіальна громада не заявляла будь-яких вимог до відповідача щодо неправомірності користування земельною ділянкою, яка належить громаді. 
       Виходячи з викладеного колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
       Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - задовольнити.
Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 липня 2017 року - скасувати.        
В задоволені позовних вимог  ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                        Л.О. Каратаєва