ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6962/20 Справа № 213/1434/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Князєва Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року                        
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          - Петешенкової М.Ю., Городничої В.С.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Південний гірничо-збагачувальний комбінат”
на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства “Південний гірничо-збагачувальний комбінат” про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:
В квітні 2020 року до Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 до акціонерного товариства “Південний гірничо-збагачувальний комбінат” про відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства “Південний гірничо-збагачувальний комбінат” про відшкодування моральної шкоди — задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства “Південний гірничо-збагачувальний комбінат” на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 110 000,00 грн., без урахування податку на доходи фізичних осіб.
Стягнуто з Акціонерного товариства “Південний гірничо-збагачувальний комбінат” в дохід держави судовий збір у сумі 1 100,грн.
В апеляційній скарзі АТ “Південний гірничо-збагачувальний комбінат” просить скасувати рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року у по справі №213/1434/20 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства “Південний гірничо-збагачувальний комбінат” про відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу АТ “Південний гірничо-збагачувальний комбінат” залишити без задоволення, рішення Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року залишити без змін.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював у відповідача з 19.02.1985 року по 08.05.1987 рік в рудоуправлінні учнем помічника машиніста екскаватора рудоуправління; з 08.05.1987 року по 26.02.1988 рік помічником машиніста екскаватора рудоуправління; з 26.02.1988 року по 19.10.2015 рік машиністом екскаватора рудоуправління; з 19.10.2015 року по 17.01.2016 рік машиністом екскаватора гірничої дільниці з видобутку руди № 1 рудоуправління; з 01.12.2016 року по 06.05.2019 рік машиністом екскаватора виробничої дільниці № 1 з видобутку та навантаження гірничої маси рудоуправління; з 06.05.2019 року по 07.11.2019 рік машиністом у кар`єрі виробничої дільниці № 1 з видобутку та навантаження гірничої маси рудоуправління; 07.11.2019 року звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 11-12). 
Медичним висновком лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 09.01.2020 року № 7 встановлено професійне захворювання ОСОБА_1 : 1) вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з генералізованим ангіодистонічним синдромом, ускладнений гіпертонічною хворобою ІІІ стадії, 2 ступеня, гіпертензивне серце. СН ІІ А ст. на фоні ГПМК (ішемічний інсульт в ділянці лівої мозкової артерії, атеротромбічний підтип, легкий правобічний геміпарез, легкий вестибуло-атаксичний синдром). Ризик 4, у поєднанні з полірадикулонейропатією (L5, S1, C6, C7), вираженими статико-динамічними порушеннями хребта на фоні протрузії дисків С5-С6, С6-С7, стійким больовим та м`язово-тонічним синдромами, нейродистофією у вигляді двобічного плечолопаткового пері артрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу ліктьових суглобів та колінних суглобів (ПФ першого-другого ступеня). 2) Хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група В. Легенева недостатність першого-другого ступеня. (а.с. 17-18).
Згідно з актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 31.10.2020 року проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача.
Відповідно до пункту 16 акту професійне захворювання виникло за таких обставин: під час виконання своїх функціональних обов`язків машиніста екскаватора: керував екскаватором в умовах кар`єру та виконував технічне обслуговування екскаватора. Внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища та недосконалості робочого місця ОСОБА_1 підпадав під вплив загальної вібрації, що перевищувала нормативні показники, та виробничого пилу, вміст якого в повітрі робочої зони перевищував граничнодопустиму концентрацію (а.с. 13-16).
При огляді МСЕК 23.03.2020 року позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності – 65 %, з них: 50 % – з вібраційної хвороби, 15 % – з ХОЗЛ з 10.03.2020 року безстроково. Встановлена третя група інвалідності (а.с. 9-10).
ОСОБА_1 з приводу професійного захворювання проходив лікування в медичних закладах з 20.12.2016 р. по 03.01.2017р., з 16.10.2018 р. по 30.10.2018р., з 23.04.2019р. по 07.05.2019р., з 24.07.2019р. по 15.08.2019р., з 17.09.2019р. по 27.09.2019р., з 24.12.2019р. по 09.01.2020р. (а.с. 19-27).
Отже, внаслідок професійного захворювання позивачу завдано моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях через погіршення здоров`я, постійне лікування, вимушені зміни способу життя, втрати професійної працездатності.
Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Стаття 173 зазначеного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.
Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Отже, судом першої інстанції встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення його звичайного способу життя та вимагають від нього додаткових зусиль для його організації. 
Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що “громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди”. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання.
У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.
Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що між сторонами по справі склалися трудові правовідносини, та під час виконання своїх службових повноважень позивач зазнав стійкої втрати працездатності, у зв`язку з чим наявні підстави для відшкодування моральної шкоди, передбачені ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України.
Колегія судів не приймає до уваги доводи апелянта стосовно того, що акт від 31.01.2020 року є неналежним доказом на підтвердження встановлення наявності причинного зв`язку між отриманням позивачем професійного захворювання та його працею саме на відповідача, оскільки професійне захворювання встановленні позивачу притаманні для працівників підприємств гірничо-металургійної галузі, яким є Акціонерне товариство “Південний гірничо-збагачувальний комбінат”. 
Отже, ОСОБА_1 пропрацював в умовах впливу шкідливих факторів, що має причинний зв`язок між втратою працездатності позивачем та його працею .
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач працюючи в умовах впливу вібрації та пилу більше 34 років, хоча для отримання права на пенсію на пільгових умовах йому було достатньо пропрацювати в таких умовах лише десять років, а тому позивач не дбав належним чином про особисту безпеку і здоров`я, при цьому знав про їх негативний вплив на його здоров`я та умисно не вчиняв заходів для усунення шкоди, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди, за умови доведеності такої шкоди, та не мають враховуватися судом при визначенні розміру моральної шкоди. 
Не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача на те, що позивачем не доведено наявність моральних страждань, оскільки, факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування веде до висновків про наявність моральної шкоди. 
Окрім того, відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. 
Посилання апелянта, що розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності та справедливості не підтверджується судовою практикою аналогічних справ, колегія суддів вважає безпідставними та такими що суперечать чинному законодавству.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Південний гірничо-збагачувальний комбінат” - залишити без задоволення.
Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді М.Ю. Петешенкова 

                                                                В.С.Городнича