ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4892/19  Номер провадження 22-ц/814/1862/20	Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К.  Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2020 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді : Обідіної О.І. 
Суддів : Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.
За участю секретаря Кальник А.М.
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу представника позивача  ОСОБА_1 – адвоката Яковенка Олександра Васильовича на рішення Київського районного суду м. Полтави в складі судді Миронець О.К. від 15 червня 2020 року, дата складання повного тексту рішення 18.06.2020 року, по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на спадкове майно,

В С Т А Н О В И Л А : 

В вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на спадкове майно, в якому просив звернути стягнення на спадкове майно спадкоємців боржника ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 1781 кв.м., в рахунок погашення його боргів за договором позики та визнати за ним, як за кредитором спадкодавця, право власності на вказану земельну ділянку.
Вимоги обґрунтовані тим, що між ним та померлим ОСОБА_3 був укладений договір позики, за умовами якого він передав йому 42000 дол. США, що підтверджується розпискою від 25.03.2016 року, які останній зобов`язувався повернути 23.08.2016 року. Одночасно, ОСОБА_3 як позичальник надав йому в забезпечення взятого на себе зобов`язання оригінал правовстановлюючого документа - Державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , площею 1781 кв.м. та оригінал технічної документації на вказану ділянку.
В зв`язку зі смертю боржника, позивач звернувся до спадкоємця боржника – його дружини ОСОБА_2 , яка відмовилася повертати кошти в якості одноразового платежу, що в свою чергу стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 15 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.
Рішення суду вмотивоване невірно обраним позивачем як кредитором спадкодавця способом захисту своїх прав.
Не погодившись з вказаним рішенням, представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Яковенко О.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Зокрема вказує, що судом при вирішенні спору безпідставно не були застосовані положення ст. 1282 ЦК України, які надають кредитору спадкодавця право на судовий захист шляхом пред`явлення вимоги про накладення стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям. У зв`язку з чим, суд дійшов помилкового висновку про невідповідність обраного способу захисту. 
Крім того, суд, процитувавши ст.5 ЦПК України, фактично позбавив позивача на можливість використати ефективний спосіб захисту свого права як кредитора спадкодавця шляхом визнання за ним права власності на належне спадкодавцю нерухоме майно, вартість якого є значно меншою в порівнянні з загальним боргом за договором позики, яке перейшло до спадкоємця ОСОБА_2 , що не суперечить закону та ув`язується з його вимогою про накладення стягнення на майно в порядку ч.2 ст. 1282 ЦК України. 
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення. 
Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, згідно розписки від 25.03.2016 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 42000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 23.08.2016 року. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер (свідоцтво про смерть НОМЕР_1 ).
Після його смерті за заявою матері ОСОБА_4 була заведена спадкова справа №14/2016, яка в подальшому відмовилась від спадщини на користь ОСОБА_2 – дружини померлого.
В межах відкритої спадкової справи, 25.10.2016 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Шимки О.М. із заявою про те, що спадкодавець ОСОБА_3 згідно розписки позичив у нього 42000 доларів США, які не повернув. В зв`язку зі смертю останнього, на підставі ст.ст. 1281, 1282 ЦК України він заявив кредиторські вимоги до спадкоємців померлого ОСОБА_3 
23.03.2016 р. спадкоємиця померлого ОСОБА_3 – його дружина ОСОБА_2 , яка прийняла спадщину на підставі ст. 1261 ЦК України, звернулась до нотаріуса із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на рухоме та нерухоме майно.
23.03.2017 р. приватним нотаріусом Шимка О.М. було видано на ім`я ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на 1/2 частину автомобіля Toyota Camry, 1991 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 та свідоцтво про право на спадщину за законом, яке складається з іншої Ѕ частини вказаного автомобіля. 
Згідно заяви  ОСОБА_2  нотаріусом також видано свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ частку квартири  АДРЕСА_2 . 
Отримавши відмову спадкоємця боржника ОСОБА_2 задовольнити його вимоги як кредитора в порядку ч.1 ст. 1282 ЦК України, ОСОБА_1 звернувся 02.09.2019 р. до суду з даним позовом. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що оскільки позивачем як кредитором спадкодавця не заявлена вимога про стягнення коштів із спадкоємця, а аналіз норм ст. 1282 та ст. 328 ЦК України не дають правових підстав для можливості задовольнити позов шляхом накладення стягнення на спадкове майно та визнання за кредитором спадкодавця права власності на нього, суд прийшов до висновку про невірність обрання позивачем способу захисту своїх прав та інтересів. 
З вказаним висновком не може погодитись колегія суддів з наступних підстав. 
Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). 
Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен спадкоємець зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, в розмірі, який відповідає його частці. 
Частиною першою ст. 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, ч.3 ст. 1296 ЦК України визначає, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 
Після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , спадщину прийняла його дружина – відповідач по справі ОСОБА_2 . Інші спадкоємці спадщину не приймали. 
До складу спадщини увійшло належне ОСОБА_3 нерухоме та рухоме майно, в тому числі і земельна ділянка, розташована в АДРЕСА_1 , площею 1781 кв.м., кадастровий номер 5310136400:10:005:0120, яка належала померлому згідно Державного Акту на право власності на земельну ділянку, виданого 12.05.2006 року. 
В порядку ст. 1281 ЦК України ОСОБА_1 в межах спадкової справи №14/16 пред`явив спадкоємцю ОСОБА_2 свої кредиторські вимоги, на підтвердження яких надав нотаріусу розписку про надання в борг ОСОБА_3 42000 дол. США, які останній зобов`язувався повернути до 23.08.2016 р. 
В ході розгляду справи суд встановив, що з розписки від 25.03.2016 р. вбачається отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_1 42000 дол. США, які він зобов`язався повернути до 23.08.2016 р. 
Судове рішення в частині встановлення цієї обставини сторони не оскаржували. 
Відповідач ОСОБА_2 не заперечувала того факту, що дійсно до неї як до спадкоємця, який прийняв спадщину, звертався ОСОБА_1 з вимогою задовольнити його кредиторські претензії, заявлені ним в спадковій справі, на що вона відповіла відмовою. 
Заперечуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалась на те, що вона не визнає наявність грошового зобов`язання її покійного чоловіка перед позивачем, сумнівається в достовірності самої розписки, оскільки гроші в сім`ю не надходили. 
Між тим, ОСОБА_2 в передбаченому законом порядку не оспорювала договір позики, питання про проведення відповідної почеркознавчої експертизи не заявляла, судове рішення в частині висновку, що з розписки від 25.03.2016 р. вбачається, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 42000 дол. США - в апеляційному порядку не оскаржувала. 
В ході апеляційного розгляду, представником позивача колегії суддів надано оригінал вказаної розписки, з яким ознайомились учасники справи, після чого оригінал розписки був приєднаний до матеріалів справи. 
Враховуючи, що спадкоємцем боржника не оскаржувався вказаний договір позики за безгрошовістю, відповідно питання про проведення почеркознавчої експертизи ні в суді першої інстанції, ні при апеляційному розгляді не зініціювалось, колегія суддів приходить до висновку про доведеність позивачем факту наявності у спадкодавця ОСОБА_3 перед ним боргових зобов`язань в розмірі 42000 дол. США. 
Також, відповідачем ОСОБА_2 не заперечувалось, що кредитор ОСОБА_1 звертався до неї з пропозицією задовольнити його вимоги як кредитора, на що вона відповіла відмовою.
Крім того, 31.08.2017 р. ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону, було відчужено, а саме, укладено договір дарування об`єкта спадщини – квартири АДРЕСА_2 , про що 01.09.2017 р. нотаріусом здійснено державну реєстрацію.
Згідно ч.2 ст. 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкодавцем та кредитором інше не встановлено. 
У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. 
Враховуючи відмову спадкоємця ОСОБА_2 задовольнити вимоги ОСОБА_1 в частині погашення боргових зобов`язань за договором позики, у останнього виникло право на пред`явлення позову згідно ч.2 ст. 1282 ЦК України. 
Відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.
Обираючи захист свого цивільного права у спосіб пред`явлення вимоги про накладення стягнення на належне спадкодавцю на підставі Державного Акту на право власності на землю нерухоме майно – земельну ділянку, яка перейшла до спадкоємця ОСОБА_2 згідно з положеннями ст. 1225 ЦК України, позивач зазначив, що такий судовий захист буде найбільш ефективним та не суперечитиме змісту ч.2 ст. 1282 ЦК України. 
Крім того, з метою реального забезпечення поновлення його прав як кредитора спадкодавця, прохав визнати за ним право власності на вказану земельну ділянку, що напряму не визначено націленим законодавством, проте буде гарантувати йому можливість отримання відповідного відшкодування, з огляду на те, що вартість самої земельної ділянки є значно меншою ніж розмір боргових зобов`язань спадкодавця. 
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на ефективний засіб юридичного захисту.
Національне законодавство, зокрема ч.2 ст.5 ЦПК України передбачає, що у випадках, коли закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 
Стаття 55 Конституції визначає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань
Положеннями ст. 328 ЦК України визначено можливість набуття права власності на підставах, не заборонених законом.
Таке право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.. 
Із наведеного вбачається, що суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Таким чином, порушені права чи інтереси підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто також відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. 
В даному випадку, до спадкоємця ОСОБА_2 кредитором пред`явлено вимогу про відшкодування згідно до розписки боржника 42000 дол. США, що в еквіваленті на момент подачі позову становило 1063440 грн. 
Враховуючи, що відповідач відмовилась задовольнити вимогу кредитора у спосіб одноразового платежу, у останнього виникло право на судовий захист, визначений ч.2 ст. 1282 ЦК України, коли суд накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцеві у натурі. 
Таким чином, вимога ОСОБА_1 про накладення судом стягнення на спадкове майно боржника ОСОБА_3 в рахунок погашення його заборгованості за договором позики у вигляді земельної ділянки ґрунтується на законі, відповідає змісту порушеного права та відноситься до дискреційних повноважень суду. 
Щодо самого об`єкту нерухомого майна, то вказана земельна ділянка належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, яка є його індивідуальною власністю, оскільки одержана ним як частка із земельного фонду і не відноситься до майна, набутого подружжям в шлюбі. 
Крім того, в ході розгляду справи відповідачем не було доведено, що на вказаній земельній ділянці знаходяться інші об`єкти нерухомого майна зокрема житловий будинок, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
Так, по справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза, на вирішення якої поставлено питання – чи існує на даний час житловий будинок літ. А-! глино плетений обкладений цеглою загальною площею 111,6 кв.м., житловою площею 46,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно висновку експертизи такий будинок на території земельної ділянки відсутній. На момент обстеження на вказаній земельній ділянці незавершене нове будівництво, розпочате у період 2010-2011 р.р. 
Між тим, зазначене будівництво не має статусу завершеного, а відтак не може розцінюватись як окремий об`єкт нерухомого майна. 
Стосовно іншої позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на вказану земельну ділянку як правовий наслідок накладення на неї стягнення в рахунок погашення заборгованості колегія судів зазначає наступне. 
В даному випадку сама процедура, визначена положеннями ч.2 ст. 1282 ЦК України про накладення стягнення на майно спадкодавця – боржника, яке було передане спадкоємцям в натурі, не є чітко регламентованою національним законодавством, а тому може бути ускладнена на стадії виконання судового рішення .
Зокрема, положеннями розділу 6 ЦПК України та ст. 440 ЦПК України урегульовано процесуальні питання про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в установленому порядку та стосується примусового виконання судових рішень про стягнення грошових зобов`язань. 
Положення Закону України «Про виконавче провадження» також не містять чітко визначеної процедури примусового виконання судового рішення, ухваленого в поряду ч.2 ст. 1282 ЦК України про накладення судом стягнення на майно спадкодавця, яке було передане спадкоємцеві у натурі. 
Враховуючи, що з точки зору виконання судового рішення, постановленого в порядку ч.2 ст. 1282 ЦК України, не буде в повній мірі сприяти відновленню порушеного права кредитора на отримання відповідного відшкодування та реальному задоволенню його вимог, національне законодавство не визначає чіткої та однозначної процедури виконання таких рішень, вимогу ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на вказану земельну ділянку як за кредитором - можна розцінити як ефективний захист його порушеного права в розумінні ст. 13. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Враховуючи, що вищевикладені обставини, залишились поза увагою суду першої інстанції, який неповно з`ясував обставини по справі, прийшов до помилкового висновку про відсутність у позивача права на судовий захист в обраний ним спосіб, судове рішення підлягає скасуванню, з постановленням по справі нового рішення про задоволення позовних вимог. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 4, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача  ОСОБА_1 – адвоката Яковенка Олександра Васильовича задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 червня 2020 року скасувати, ухваливши нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на спадкове майно задовольнити.
Накласти на користь ОСОБА_1  стягнення на спадкове майно боржника ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке було передане  в натурі спадкоємцю ОСОБА_2 , а саме  - земельну ділянку, що знаходитьсяза адресою АДРЕСА_1 , площею 1781 кв.м., кадастровий номер 5310136400:10:005:0120, в рахунок погашення його заборгованості за договором позики. 
Визнати за  ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, що знаходитьсяза адресою АДРЕСА_1 , площею 1781 кв.м., кадастровий номер 5310136400:10:005:0120, яка належала ОСОБА_3 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №415197 від 19.05.2006 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16 жовтня 2020 року.

Судді : Обідіна О.І. Бутенко С.Б. Прядкіна О.В.